David Baldacci

Vlak v 6:20

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa a události jsou výtvorem autorovy představivosti nebo jsou použita ve fiktivním smyslu. Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi, místy či osobami, žijícími či mrtvými, je náhodná.

Přeložil Pavel Pokorný

THE 6:20 MAN

Copyright © 2022 by Columbus Rose, Ltd.

All rights reserved.

Translation © Pavel Pokorný, 2023

ISBN 978-80-242-9465-0

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

Poděkování

Anthonymu Forbesu Watsonovi, mému talentovanému britskému nakladateli a drahému příteli. Naučil jsi mě toho během společně stráveného času spoustu, a to nejen kolem knih a nakladatelství, ale i o skvělých francouzských vínech a důležitých morálních principech. Ať tě budoucnost povede kamkoliv, budu tě na tvé cestě povzbuzovat. A naše přátelství vytrvá, jako všechna skutečná přátelství.

kapitola

1

Travis Devine mělce dýchal. Ignoroval horko a vlhko, rychle narůstající s tím, jak slunce stoupalo na oblohu, a hnal se na vlak v 6:20, jako by to byl poslední let ze Saigonu. Na sobě měl konfekční perlově šedý oblek, pomačkanou bílou košili, která by potřebovala vyprat, a nenápadnou tmavou kravatu. Být to na něm, dal by přednost džínům a tričku nebo maskáčům a vojenským botám. To ale nepřicházelo v úvahu – ne v tomhle spoji.

Ačkoliv se právě osprchoval, už se začínal potit. Husté nepoddajné vlasy měl tak hladce učesané, jak to jen šlo. Oholenou tvář si lehce navoněl nevýraznou kolínskou. Na nohách měl levné, ale pečlivě nablýskané mokasíny. Koženková aktovka ukrývala firemní laptop se speciálním šifrováním, který bylo zakázáno používat k jakýmkoliv osobním účelům, mentolové bonbony a balení pastilek na překyselený žaludek. Když ještě bojoval za svou vlast, krmil se příjemně povzbuzujícími pilulkami. V armádě je rozdávali, jako by to byli želatinoví medvídci. Vojáci po nich déle a lépe válčili a stačilo jim méně spánku a jídla.

Teď už je nefasoval.

Jeho hlavními zbraněmi nyní místo armádní pušky M4 a pistole M9 byla dvojice sedmadvacetipalcových obrazovek Apple Mac napojených digitálními lany k ohromnému šifrovanému cloudu plnému všech informací, které kdy může potřebovat. No, vlastně to byly samé hovadiny, a přece pro něj právě teď byly nejdůležitější na světě.

Ve světě velkých financí vás naučí velmi prosté pravidlo: vyhraj, nebo prohraješ. Žer, nebo zemřeš hlady. Je to binární volba. Nikde žádný talibánský nebo afghánský voják, co by předstíral spojenectví a pak by vám zezadu vpálil kulku do týla. Tady byly jeho hlavní starostí kvartální projekce výsledků, likvidita, otevřené a uzavřené trhy, monopoly a oligarchie, firemní právníci, kteří chtějí, abyste dodržovali pravidla, a šéfové, kteří trvají na tom, abyste je porušovali. A hlavně a především lidi, co sedí v kanceláři hned vedle něj. To byli jeho nepřátelé na smrt. Ve směsi bojových umění používaných na Wall Street to fungovalo tak, že buďto oni, nebo on.

Devine dojížděl na jih do New Yorku linkou Harlem Line provozovanou společností Metro-North. Ve dvaatřiceti letech se mu život obrátil naruby. A nevěděl, jak to vnímá. Ne, věděl. Nenáviděl tu změnu. Což znamenalo, že věci jdou podle plánu.

Usadil se na místo, kde cestou do New Yorku sedal vždycky – třetí řada, sedadlo vpravo u okna. Cestou zpátky sedal vlevo. Vlak si to šinul vpřed zcela bez ambicí, na rozdíl od lidí, které vezl. V Evropě a v Asii jezdí hladké rychlovlaky připomínající gepardy, ale tady jsou to šneci. I tak to však vychází rychleji než auta zasekaná ve vražedné zácpě, která trčí cestou do New Yorku i z něj ráno, v poledne a večer.

Příslušníci generací před ním jezdili přesně toutéž trasou, aby si vydělávali na živobytí v manufakturách mrakodrapů na Manhattanu. Spousta jich při tom umřela z obvyklých příčin: vražedné infarkty, mrtvice, aneuryzmata, pomalá smrt na neurologické potíže či rakovinu, játra zničená přemírou alkoholu či sebevražda, když už člověk to vypětí nedokázal snášet.

Devine bydlel v Mount Kisku v sešlém domě sdíleném se třemi spolubydlícími, jimž bylo něco přes dvacet, kteří se snažili každý po svém vydobýt si budoucnost. Když se den za dnem vydával pracovat na své budoucnosti on, ještě spali. Vlak se blížil k Manhattanu a postupně se plnil cestujícími. Bylo léto, slunce už stálo vysoko na obloze a dělalo se vedro. Devine by mohl bydlet v New Yorku, platit mnohem víc za nájem a mít kratší cestu do práce. Měl ale rád stromy a otevřený prostor a žít stále obklopený mrakodrapy a betonem nebylo podle jeho představ. Když uvažoval, kde bydlet, zčistajasna mu zavolala realitní agentka, která znala jeho kamaráda, a řekla mu, že mu našla pokoj v domě. Byl vcelku levný, takže na tom ušetřil. A do New Yorku dojížděl kdekdo, i když to ráno a večer stálo nějaký čas. Ovšem tuhle zásadu měl vrytou do psychiky už od dětství.

„Musíš dřít, dokud nepadneš, Travisi,“ opakoval mu otec pořád dokola. „Nikdo na světě ti nic nedaruje. Musíš si to vzít, a to dokážeš jen tak, že budeš dřít víc než všichni ostatní. Podívej se na svou sestru a bratra. Myslíš, že to měli snadné?“

Ano, starší sourozenci, Danny a Claire. Certifikovaný neurochirurg na klinice Mayo a finanční ředitelka společnosti patřící do žebříčku Fortune 100. Byli o osm a devět let starší než on a už se vypracovali v hvězdy první velikosti. Dosáhli výšin, jakých on nikdy nedosáhne. Slýchal to tak často, že už by mu to nikdo nevymluvil.

Devine očividně přišel na svět omylem. Ať už si jeho otec opomněl vzít kondom, nebo si matka neuvědomila, že ovuluje, a neudržela svého vilného manžela na uzdě, narodil se a otrávil tím všechny v rodině. Matka se po porodu hned zase vrátila do práce, do otcovy prosperující zubařské ordinace v Connecticutu, kde dělala zdravotní sestru. Devine se to samozřejmě dozvěděl až později, ale dost možná, že už jako malý vnímal, jak je rodičům lhostejný. Když končil střední školu, tato lhostejnost se přerodila ve vztek.

To když ho přijali na West Point.

Otec křičel: „Chceš si hrát na vojáčky, místo abys šel do světa vydělávat si na živobytí? No, chlapče, od téhle chvíle od nás nic nečekej. Tvoje matka a já jsme si něco takového nezasloužili.“

Ve vojenském světě nicméně našel své místo. Po absolvování West Pointu prodělal náročné školení rangerů a prošel třemi fázemi zkoušek, přezdívanými ploužení, chůze a běh. Zdaleka nejhorší ze všeho byla spánková deprivace. Devine i ostatní v kurzu doslova ztráceli vědomí vestoje. Později získal kvalifikaci stát se členem elitního 75. pluku rangerů. Bylo to ještě náročnější než školení, ale měl moc rád zvláštní jednotky i nebezpečné a náročné bleskové akce, kterých se jako člen těchto jednotek účastnil.

Dosáhl významných úspěchů a napsal o nich rodičům v naději, že se dočká pochvaly. Matka vůbec neodpověděla, otec mu poslal e-mailem dotaz, ve kterém národním parku bude pracovat, když je z něj teď ten ranger. A podepsal ten e-mail „Hrdý otec Medvěda Smokeyho“. Devine by si mohl myslet, že je to projev otcova smyslu pro humor, ale dobře věděl, že jeho otec tento smysl zcela postrádá.

Vysloužil si dvě Purpurová srdce, Stříbrnou hvězdu a spoustu dalších kousků kovu a stužek. V armádě ho považovali za bojovníka, on sám to bral tak, že přežil.

Když si poprvé oblékl uniformu, byl ještě kluk, ale vyrostl v ní do válečného stroje. Při vstupu na West Point si ho armáda pečlivě změřila na 186 centimetrů, vážil tehdy hubených 81,5 kilogramů, fyzičku měl průměrnou. Pak se vlivem armády i vlastního odhodlání změnil ve 102 kilogramů kostí, svalů a chrupavek. Jeho stisk připomínal čelisti krokodýla, překypoval energií. Schopností zabíjet a nenechat se zabít se umístil na vrchol potravního řetězce, nad kosatky a žraloky.

Přesně podle kariérního řádu ho povýšili na kapitána a nosil ty dva stříbrné proužky hrdě, ale pak skončil, protože mu nic jiného nezbývalo. To rozhodnutí ho tehdy trhalo vedví. A trhalo ho vedví dosud. Byl skrz naskrz voják, a najednou jím nemohl být. Ale musel to rozhodnutí udělat.

Seděl pak měsíc v bytě a uvažoval, co dál, zatímco mu staří kamarádi zkoušeli telefonovat, psát e-maily a textové zprávy, ptát se, co ho to sakra napadlo zříct se uniformy. Nikomu neodpověděl. Neměl jim co říct. Jako velitel vždycky uměl rozkazovat a rozhodovat, ale nyní nedokázal najít slova, která by vysvětlila, co udělal.

V rozhodování, co dál, mu pomohl zákon, který po teroristickém útoku 11. září 2001 zlepšil podporu vzdělávání vojenských veteránů. Plně mu uhradili studium na státní univerzitě. Za to, že málem položil za svou zem život, mu to připadalo fér. Takže získal MBA, magisterský titul v oboru marketingového managementu.

Pracoval teď ve společnosti Cowl and Comely, nové a mocné investiční firmě, na pozici začínajícího analytika, a byl ve své skupině nejstarší. Když se o tu práci ucházel, uvědomoval si, že na něj kvůli jeho věku a neobvyklé pracovní historii hledí podezřívavě. Poděkovali mu, že sloužil u armády, jak se to automaticky dělá, ale nejspíš ho přijali, jen aby tím splnili kvótu pro vojenské veterány. Bylo mu to jedno, hlavně že tím místem dostal šanci cítit se tak mizerně, jak to jen jde.

Ano, říkal si, zatímco zíral z okna. Tak mizerně, jak to jen jde.

Vyzkoušel i možnost jezdit do New Yorku pozdějšími spoji, ale v těch bylo příliš mnoho jemu podobných lidí v obleku mířících do práce, do boje. Potřeboval tam dorazit jako první, protože ten, kdo dorazí na místo jako první, často zvítězí. To ho také naučila armáda.

A tak nastupoval každé ráno do spoje v 6:20 a jel do New Yorku. Byl to jeho trest. A i když nesnášel tuhle práci a život, který s ní souvisel, jako pokání to nemohlo vyvážit jeho zločin.

kapitola

2

Vlak v 6:20 projížděl bukolickou venkovskou krajinou rozkládající se kolem neuvěřitelně rozlehlé a spletité metropole. Cestou nabíral lidi – co stanice, to blahobytné městečko existující především proto, aby krmilo tu hladovou bestii čekající na jihu. Pak už vlak prosupěl kolem enklávy nejdražších domů široko daleko. Ani se tomu nedalo říkat domy. Budově velké skoro jako obchodní centrum by slušel honosnější název, to není ani sídlo nebo usedlost, uvažoval Devine. Možná palác. Ano, palác se zdá být vhodný název.

Zvedl zrak od svého laptopu, jak to činil každé ráno při průjezdu touto oblastí. Pokaždé, když tu vyhlédl z okna, zase se tu stavělo něco nového nebo některá existující stavba měnila vzhled na ještě okázalejší. Míchačky s betonem přivážely tekutý náklad na výstavbu větších a ještě umnějších bazénů, domy rostly do výšky a šířky, přistavovaly se budovy pro hosty nebo přibylo jamkoviště. Příslušníci pracující třídy měli díky tomu co dělat, takže si říkal, že v té snobské nenasytnosti je i něco dobrého.

Vlak zvolnil před zatáčkou a líně se vlekl do kopečka. Pak zpomalil ještě víc, až skoro zastavil. V těchhle místech byl nějaký problém se signalizací, se kterým železničáři buďto nemohli, nebo nechtěli nic dělat. Říct, že mají monopol, by bylo jako říkat, že se Země otáčí kolem Slunce. Prostě se o to nestarali.

Když se vlak zcela zastavil, Devine ji uviděl. Předtím ji spatřil jen párkrát, vždycky, když bylo teplé počasí. Netušil, proč vstala tak časně, ale byl rád, že se to stalo.

Zeď zabezpečující soukromí byla sice vysoká, ale ne dost – z vlaku bylo z téhle vyvýšeniny vidět na pozemek. Devine věděl, komu tenhle palác patří, a také věděl, že pro zdejší obvodové zdi a ploty existuje výškové omezení. Majitel nemovitosti to vyřešil tím, že podél zadní zdi vysázel stromy, ale mezi spodním okrajem korun a vrchním okrajem zdi byla dost široká mezera, kterou šlo nahlédnout skrz.

Devine věděl, že jde o dočasné přehlédnutí a majitel to nepochybně jednoho dne dá do pořádku, ale doufal, že k tomu hned tak nedojde – alespoň dokud bude jezdit tímhle vlakem v 6:20. Připadal si trochu jako Jimmy Stewart ve filmu Okno do dvora, nejoblíbenějším filmu všech voyeurů. On se však nedíval z okna, protože by se nudil se zlomenou nohou, jako tomu bylo u postavy představované Stewartem. Díval se z okna kvůli ní.

Ze zadních dveří největšího paláce celé enklávy líně vykráčela žena. Kráčela, to byl jediný výraz, kterým se dal její pohyb popsat. Byl to plynulý, nenucený krok, jako když se panter rozehřívá těsně předtím, než vyrazí. Její boky, hýždě, stehna i ramena, vše se pohybovalo současně ve skvostně primitivní choreografii.

Nemovitost, která se rýsovala za ní, byla zcela modernistická, sklo, kov a beton formované do neobvyklých geometrických tvarů. Něco takového se mohlo zrodit jen v mysli architektonického proroka našňupaného koksem.

Měla na sobě krátké bílé froté šaty obepínající opálená stehna. Když si je svlékla, odhalila smaragdově zelené šňůrkové bikiny a tělo tak dokonalé, že snad ani nemohlo být pravé. Ve vlasech zbarvených různými odstíny blond byly vystříhané komplikované vzory a vlny, ten účes asi přišel na víc než Devinův oblek.

Rozhlédl se kolem sebe, aby zjistil, kdo se ještě dívá. Samozřejmě, všichni chlapi. Jedna z žen rychle zvedla oči od počítače, zaregistrovala tu ženu, pohlédla na pány přilepené pohledy k oknům a znechuceně se vrátila k obrazovce. Dvě další ženy, čtyřicátnice oblečená jako hippie a sedmdesátnice, ani nevzhlédly. První se věnovala mobilu, druhá si soustředěně četla v bibli plné varování před hříchy těla.

Ta žena okusila nohou s nalakovanými nehty vodu v bazénu, maličko se zachvěla a pak skočila. Půvabným obloukem doplavala pod hladinou na druhý konec bazénu, odstrčila se od kraje a vrátila se zpátky. Vytáhla se z vody a usedla na okraj bazénu tak, že jí viděl do tváře. Vypadalo to, jako by si vlak ani lidi, kteří na ni z vagonů zírají, vůbec neuvědomovala. Devina napadlo, že na tu vzdálenost možná vidí jen okna lesknoucí se ve slunci.

Teď, když se namočila, jako by se jí bikiny na těle ještě smrskly. Rozhlédla se nalevo a napravo i dozadu k domu. Potom si sundala horní a pak i spodní díl. Dlouhý okamžik tam seděla úplně nahá; Devine viděl hranici mezi bílou a opálenou kůží. Pak znovu skočila do vody a zmizela.

Skoro současně se vlak dal znovu do pohybu a výhled se změnil na další palác enklávy, kde ale nebyla žádná nahatice u bazénu. Tenhle majitel dokonce zasázel k plotu vysoké a husté cypřišovce Leylandovy, které nedovolovaly nikomu nahlédnout škvírou dovnitř.

Snad všichni chlapi ve vlaku tichounce vzdychli a odvrátili se s pocity, v nichž se mísila extáze se zklamáním. Devine na pár z nich pohlédl. Opětovali jeho pohled, s úsměvem zakroutili hlavou a očividně měli na rtech něco ve smyslu Člověče, co to bylo?

Devine ji nikdy předtím neviděl se svléknout. Přemýšlel, co ji asi přimělo to udělat. Nebo to bylo jen laškování, náhlý nápad? Přemýšlel nad spoustou věcí týkajících se tohoto konkrétního paláce. Fascinovalo ho, co tihle lidé s těmi šílenými penězi dělají. Občas se mezi nimi najde nějaký filantrop, ale ti ostatní si jen pořizují pořád větší hračky. Říkal si, že jestli někdy takhle zbohatne, nebude si kupovat hračky. Všechno to rozdá.

Jasně, to víš.

Dojeli do stanice a nastoupili další cestující. A na té příští jich bylo ještě víc.

Rozhlédl se kolem, na ty lidi něco přes dvacet, kteří už cestou zapínali laptopy, dojili informace z cloudu, četli dokumenty, ladili prezentace a excelovali v excelu, a uvědomoval si, že nepřítel je všude kolem. Byl zcela obklíčen. Jako bývalý voják by mohl v takové situaci propadnout panice.

Ale dnes ráno nedokázal myslet na nic jiného než na tu nahou ženu v bazénu. A nemyslel na ni z těch důvodů, které by napadly každého.

Jako bývalému rangerovi a průzkumníkovi se mu na té krásce něco nezdálo.

kapitola

3

Seděl u svého pracovního stolu ve společnosti Cowl and Comely, když ho pípnutí přimělo zkontrolovat na mobilu příchozí soukromou poštu. Dlouho na tu zprávu zíral a uvažoval, jestli to má být vtip, nebo jestli snad neumí číst.

Je mrtvá.

Byla to extrémně krátká oznamovací věta, jen sloveso a zlověstně pádné přídavné jméno.

Pak si přečetl zbytek e-mailu.

Psalo se tam, že Sáru Ewesovou našli viset v komoře v padesátém druhém podlaží budovy, v níž Devine zrovna seděl. Našel ji tam údržbář. Boty s vysokými podpatky ležely na podlaze pod ní. Měla natažený krk, zlomenou páteř, byla bez života. Nebo to alespoň tak stálo v té záhadné zprávě.

Devine věděl, že jí nedávno bylo osmadvacet a pracovala ve společnosti Cowl and Comely něco přes šest let. Byla vysoká a štíhlá, měla postavu dálkového běžce. Ani po stránce akademického vzdělání se neměla za co stydět. Zvládla při zaměstnání získat MBA na Kolumbijské univerzitě a přitom zjevně zaměstnání nezanedbávala. Plevy od zrna tu zpravidla zvládali oddělit během prvního roku. Devine tu dělal šest měsíců, což znamenalo, že má před sebou ještě dalších šest na to, aby ho buďto vyhodili, nebo aby postoupil na další úroveň.

Znovu se zadíval na ten e-mail. Sára že je mrtvá? To není možné.

V době, kdy už oba pracovali u společnosti Cowl and Comely, měl Devine s Ewesovou tajně poměr. Spali spolu, ale jen jednou. Pokud šlo o vztah s ní, stál by o víc, možná o mnohem víc. Ale pak to skončilo. A teď že by byla mrtvá?

Zajímalo ho, kdo tu zprávu poslal. Ta e-mailová adresa mu nic neříkala. Náhle mu došlo, že to vlastně vůbec nevypadá jako e-mailová adresa. Neobsahovala žádný název domény, nebyla tam ani přípona, jako třeba .com nebo .gov. Nebyl to Gmail. Prostě jen řada čísel. Kdo to poslal? A jak? A proč jemu?

Rozhlédl se po ostatních kójích, ale v těch klapaly prsty na klávesnicích a chystaly se obchody, v nichž přitékaly nebo mizely velké peníze. Tenhle e-mail nedorazil na Devinovu firemní adresu, kde by ho mohli vidět i firemní technici dohlížející na dodržování pravidel. Tohle bylo posláno přímo na jeho osobní adresu. A nikdo kolem něj se nechoval, jako by obdržel podobnou zprávu.

Jsem jediný, komu to přišlo? Je to pravda? Nebo nějaký hoax? Je Sára opravdu mrtvá?

Napsal odpověď: Kdo je to? a odeslal ji. Když se pak podíval na obrazovku, uviděl, že se jeho zprávu nepodařilo odeslat. Zkusil to znovu a dopadlo to stejně.

No, vypadá to, že je to jen jednosměrná komunikace.

Devine vstal a zamířil ke dveřím. Nikdo nezvedl hlavu, aby se po něm podíval. Bitva, kterou sváděli, se odehrávala na obrazovkách před nimi a v množství času, jejž trávili přilepení zadky na židlích. Některé z nich bezpochyby napadlo, když ho slyšeli odcházet, že tím lépe pro ně.

Nastoupil do výtahu a zamířil do padesátého druhého podlaží. Když se blížilo padesáté první, impulzivně stiskl volbu pro toto podlaží, ale i když byl přihlášený svou bezpečnostní kartou, tlačítko se nerozsvítilo. Za půlrok strávený ve firmě Devine ještě nepotkal nikoho, kdo by měl do tohoto podlaží přístup. Neformálně se mu říkalo Oblast 51. Slýchal řeči, že tam nikdo nepracuje. Jednou se postavil venku na chodníku, odpočítal si odshora, kde je jednapadesáté podlaží, a uvažoval, co se tam může dít. Koneckonců, třeba je tam prostě podniková centrála pro vysokofrekvenční obchodování. Ty má každá velká investiční společnost.

Jakmile se dveře výtahu otevřely, uniformovaný policista stojící před nimi vykročil a zvedl paži, aby Devina zarazil.

Něco se stalo, pomyslel si Devine. Ten e-mail nebyl jen nějaký zvrácený vtip. Cítil, jak mu celé tělo zaplavila vlna hrůzy.

„Toto podlaží je uzavřené, pane.“

„Ale já tu pracuju,“ zalhal Devine.

„Dnes sem nemůžete,“ pronesl policista a bylo na něm vidět, že to míní vážně. „Dnes sem nemůže nikdo.“

Devine zachytil pohled Wandy Simmsové, služebně starší zaměstnankyně, odpovědné po administrativní stránce za jejich skupinu aspirantů – začátečníků, které lidé ve firmě vnímali jako spotřební zboží, kancelářské sponky, svíčky hořící z obou stran najednou. Spěšně k němu přišla, v obličeji byla šedivá a vypadala na smrt unaveně.

Stiskem tlačítka podržel dveře výtahu otevřené.

„Ach, je to hrozné, Travisi, prostě děsné. Nikoho sem nepustí, podlaží je uzavřené. Jen jsem to tu obešla, abych zkontrolovala, že tu nikdo není.“

Bylo jí kolem padesáti let a byla diplomaticky oblečená v černých šatech, černých punčochách a černých botách, úboru, jaký se očekával nejen ve firmě Cowl and Comely, ale zrovna tak dobře i ve společnostech Goldman Sachs, BlackRock, J.P. Morgan, Merrill Lynch či kterékoliv jiné ze známých firem. Kolem krku měla řetízek s brýlemi a šňůrku s bezpečnostní kartou.

„Proč, co se stalo? Co se děje, Wando?“

Byla natolik vyvedená z míry, že se ještě ani nepozastavila nad tím, co Devine během pracovní doby pohledává na tomhle podlaží.

„Ty to ještě nevíš? Sára Ewesová. Znal jsi ji? Pokud se pamatuju, mentorovala vaši skupinu aspirantů.“

„Moc jsem ji neznal,“ zalhal. „Co se jí přihodilo?“

„Je mrtvá.“

Nemusel předstírat překvapení. Potvrzení, že ten e-mail byl pravdivý, ho zasáhlo jako improvizovaná výbušná nástraha. „Mrtvá? Jak to?“

„Spáchala sebevraždu, nebo alespoň tak jsem slyšela policisty o tom mluvit. Oběsila se.“

Ach bože.

„Opusťte prosím podlaží,“ ozval se policista.

Simmsová vzala Devina za paži. „Pojďme, řeknu ti to cestou.“

Protáhla svou kartu čtečkou v kabině výtahu a stiskla tlačítko přízemí.

„Moment, ve kterém podlaží vlastně děláš?“ zarazila se pak. „Nejsem schopná si to zapamatovat.“

„Svezu se taky dolů. Potřebuju si něco zařídit.“

Významně zvedla obočí. Bez ohledu na to, jestli v budově někdo zemřel, nebo ne, neměli aspiranti co opouštět své pracovní místo, dokud nebyl čas odkrást se domů a pár hodin se vyspat, než se člověk vrátí do běhacího kolečka jako křeček.

„Tak co se stalo se Sárou?“

Když se dveře zavřely, Simmsová řekla: „Nějaký údržbář ji ráno našel v komoře viset u stropu. Vypadá to, že zvedla jeden stropní panel, uvázala šňůru kolem kovové trubky a skočila ze židle.“

Ten, kdo mi poslal tu zprávu, tohle všechno věděl. Jak? A proč mi to dal vědět? „A kdy že se to mělo stát?“

„Někdy pozdě v noci nebo hodně časně ráno. Vypadá to, že na sobě měla stejné oblečení jako včera. Asi budou umět určit podle stavu těla, jak dlouho je po smrti,“ dodala a během řeči bledla.

„To jako že včera vůbec nešla domů?“

„Vypadá to tak.“

Uvažoval nad tím e-mailem. „Nechala dopis?“

„Pokud vím, tak ne. A to působila tak vyrovnaným dojmem. Asi víš, že pracovala v oddělení fúzí a akvizic,“ dodala. „Vypadalo to, že z ní něco bude. Mohla to dotáhnout vysoko. Pan Cowl byl její osobní mentor.“

„Nemůžu uvěřit, že je mrtvá.“

„Ještě nikdy jsem neviděla mrtvolu. Tedy ne v rakvi. A ty?“

Devine na ni pohlédl a odpověděl podle pravdy: „V kancelářské budově ještě ne.“

„Pro její rodiče to bude hrozná zpráva. Nežijí ve Státech, takže jim to nějaký čas zabere, než se sem dostanou. A firmě to poškodí pověst.“ Přikryla si ústa dlaní. „To jsem neměla říkat. Vždyť někdo umřel.“

Dojeli do přízemí a Simmsová vystoupila z kabiny. „Ty nejdeš?“

„Vzpomněl jsem si, že musím něco dodělat,“ odpověděl Devine. „Nashle.“

Protáhl kartu čtečkou a stiskl tlačítko svého podlaží. Představoval si, jak včera dělala totéž Sára Ewesová a třeba ani nevěděla, že to dělá naposled. A třeba to věděla. Sebevraždy bývají často plánované. A tohle na ni přinejmenším vypadalo.

Zatímco se kabina řítila výtahovou šachtou vzhůru, uvažoval Devine nad faktem, že neřekl Simmsové pravdu, jelikož Sáru Ewesovou znal velmi dobře. Kdyby k tomu byl čas, třeba by z nich byli milenci. Ale dopadlo to jinak.

A teď Sára Ewesová nežije. A on potřebuje zjistit proč.

kapitola

4

Byla bezmračná, hvězdná noc, ale Travis Devine to v podstatě nevnímal. Práce ve firmě Cowl and Comely mu příliš příležitostí dívat se na nebe neposkytovala. Z kanceláře šel na podzemní dráhu, popojel na nádraží Grand Central a teď seděl ve večerním vlaku a mířil domů. Ze stanice dojde pěšky.

Když opouštěl budovu firmy, jako vždycky pozdravil pokývnutím nočního hlídače. Z pochopitelných důvodů cítil vztah k ozbrojeným lidem. Mohutný chlapík obvykle mrkl na hodiny nad stolem, také mlčky kývl hlavou a věnoval Devinovi pátravý pohled, jako by říkal: Vážně? Fakt? Stojí ti to za to, člověče? No tak. Kolik těch zatracených peněz potřebuješ?

Dnes večer ale ne. V den, kdy našli mrtvou Ewesovou, si jen vyměnili zachmuřené pohledy.

Ve vlaku si dal Devine do uší airpody a nesoustředěně poslouchal na mobilu program s finančními zprávami. V zámoří, na asijských trzích, které oficiálně otevřou asi za hodinu, se už vydělávaly a utrácely peníze. Raději by si pustil Janis Joplinovou nebo AC/DC, ale teď, jako začátečník usilující o kariéru finančního profíka, měl práci, jíž se musel věnovat, kariéru, kterou musel budovat. Nezbývala mu ani chvilka času na to, aby ji marnil s písničkami jako „Me and Bobby McGee“ nebo „Highway to Hell“. Cesta do pekla – no, na té už asi je.

Vagon byl nacpaný unavenými a zpocenými bojovníky – někteří z nich budou teď mít dva dny volna na to, aby si lízali rány a připravovali se na další týden dřiny, který pro ně začíná pondělkem. Devine se tváří skoro dotýkal čelisti muže sedícího vedle něj.

Devinova matka se narodila ve Spojených státech, kam její rodiče přicestovali z Řecka. Zdědil po ní vzhled, zatímco jeho sourozenci byli spíš po irském otci. Devine měl černé vlnité vlasy, tmavou pleť, tlustý nos, hrbolatou bradu, hranatou čelist a hluboko posazené oči, které zřejmě automaticky vysílaly signál „jsem zádumčivý“ bez ohledu na to, v jakém byl opravdu rozpoložení. Někteří lidi to brali tak, že je ustavičně naštvaný. Možná i byl. A odpolední náznak strniště mu vyrážel na tváři už kolem poledne. Nepůsobilo to ani exoticky, ani cool; prostě vypadal nabručeně.

Když pomalý vlak dorazil ke kopečku a zpomalil ještě víc, Devine se naklonil k oknu. V paláci, kde se ráno koupala ta nahá žena, se vzadu svítilo. Devine si uvědomoval, jak ten den riskovala, že se pod širým nebem svlékla. Dneska už má každý v mobilu fotoaparát a kameru, takže jí hrozilo, že bude zvěčněná po všech sociálních sítích. Ale třeba jí na tom nesešlo. Což mu vrtalo v hlavě tím víc.

Nad pozemkem teď bylo rozvěšené osvětlení pro večírek. Vypadalo to jako hvězdičky spadlé na zem. Kolem bazénu postávali hosté v elegantním oblečení, které sice působilo ležérně, ale bezpochyby přišlo na hodně peněz. Devinovi chvilku trvalo, než ji mezi tolika lidmi našel. Vlak mezitím už zase stál – znovu ten záhadný problém se signalizací.

Přiléhavé bílé šaty jí sahaly do půli stehen a podobně jako předtím bikiny zdůrazňovaly její opálení. Na nohách měla zlaté střevíčky s jehlovými podpatky. V ruce držela sklenici a povídala si s nějakou skoro stejně krásnou ženou. Viděl, jak se zasmála a ta druhá se k ní přidala. O čem asi mluví, uvažoval Devine. A také přemýšlel, co může takovéhle ženy rozveselit až do smíchu, z čeho můžou mít radost.

Pak si začal připadat provinile a taky trochu hloupě z toho, že by si možná přál do toho jejich světa patřit. Navíc dnes, poté, co umřela Sára Ewesová.

Nechci být jako chlap, kterému patří tenhle palác. Nikdy nebudu jako on. Doufám.

Už se chtěl odvrátit od okna, když si všiml, jak ke dvojici žen přistupuje právě ten muž, na kterého zrovna myslel. Byl to čtyřicátník s krátkými tmavými vlasy a mohutnou, svalnatou postavou svědčící o pravidelných návštěvách posilovny, příliš silnou v ramenou a pažích a slabou v nohách. Armáda člověka postaví od základů, nohy a trup představují dominantní svaly. Kdo se chce předvádět, může mít ukázkové bicepsy, a přitom nesvede dřep, nezvedne činku mrtvým tahem. Tihle chlápci vypadají silní, ale jsou to pápěrky. V armádě by neprošli základním výcvikem.

Na oblečení a chování toho muže bylo vidět, že se snaží vypadat mladě a fit, a skoro se mu to dařilo.

Jmenoval se Bradley Cowl, byl to nejvyšší šéf v hierarchii nad Devinem a vedl firmu Cowl and Comely. Jméno té mladé ženy, která se předváděla časně zrána v bikinách nebo bez nich, Devine neznal.

Měl vztek, že si Cowl pořádá večírek zrovna ten den, kdy zaměstnankyně jeho firmy spáchala sebevraždu. A navíc jí prý dělal mentora.

Cowl položil té blondýně dlaň na bok, jeho prsty jí zatancovaly na zadku a pak ho pevně stiskly. Potom ji políbil zdánlivě nekonečným polibkem – lidé kolem zírali a vyměňovali si rozpačité pohledy.

„Sakra, ten má štěstí, parchant. Koukni na to, člověče.“

Devine se otočil. Svalnatý a zpocený mladík v tmavomodrém obleku od Brooks Brothers, sedící vedle něj, zíral z okna na totéž co on. Vnímal z něj pach potu a prachsprostou závist.

„To jsou ty zatracený prachy,“ mudroval mladík. „Ale jednou se budu mít taky tak, přísahám.“ A zřejmě to mínil vážně.

Devine na něj chviličku hleděl a snad se v té jeho zapálené rétorice trochu viděl.

Když řekl otci, že si udělá magisterský titul, potěšilo ho to. Když dostal místo ve firmě Cowl and Comely, Devine starší ho pozval na večeři a dokonce se spolu opili. To bylo poprvé, co Devine se svým otcem něco podobného zažil. Byl to opojný pocit, a ne ve smyslu alkoholu. Co si pamatoval, bylo to prvně, kdy na něj byl otec hrdý. A také to bylo poprvé, co měl Devine v dospělosti vůči otci pozitivní pocit.

A když se den nato ráno vzbudil, cítil obrovskou depresi. Nedělal to kvůli odměně. Nedělal to, aby vydělal peníze, aby jednoho dne měl svůj vlastní palác. Nedělal to, aby byl na něj otec hrdý. O to mu už dávno nešlo.

Dělal to, aby splatil svůj dluh.

Problém se signalizací pominul a vlak se rozjel. Zanedlouho už Devine vycházel z nádraží. Předpokládal, že pěšky dojde domů, půjde spát a časně ráno vstane. Odcvičí si rozcvičku, kterou absolvoval od odchodu z armády v podstatě denně. Ještě před rozedněním se osprchuje, nasnídá se a za východu slunce zamíří opět na tohle nádraží. Aspoň že je zítra sobota. Což znamená, že ho čeká ještě jeden den lopocení a bude mít před sebou jediný volný den týdne.

Ale jeho plány se zanedlouho měly změnit.

kapitola

5

„Pan Devine? Travis Devine?“

Otočil hlavu k muži vystupujícímu z auta parkujícího před nádražím, v jehož budově se nacházela i italská restaurace.

„Co je?“

Muž k němu došel. Byl to černoch, vysoký asi jako Devine, hubený, mohlo mu být tak pětačtyřicet nebo něco málo přes. Měl holou lebku a vrásčité čelo. Na sobě měl tmavomodrý oblek, který jeho atletické postavě slušel. Boty měl černé s gumovými podrážkami. Jako kouzelník předvádějící karetní trik zběžně mávl odznakem a průkazem v pouzdru. „Detektiv Karl Hancock, newyorská policie.“

Devine strnul. „Čím můžu sloužit?“

„Nesedneme si do auta? Rád bych si s vámi popovídal.“

„O čem?“

„No, co byste tak asi myslel? O Sáře Ewesové. Nedoneslo se vám, že je mrtvá?“

Devinovi se chování toho muže nezamlouvalo. Působil neomaleně, zřejmě si domýšlel bůhvíco. Jeho hnědé oči, zřetelně viditelné ve světle pouličních lamp, si ho zkoumavě prohlížely a jevilo se v nich podezření.

„Doslechl jsem se to. Jako všichni.“

„Jistě. Pojďte, prosím. Bude to jen chvilka.“

To říkají vždycky. A než se člověk naděje, z chvilky jsou roky.

Posadil se na sedadlo spolujezdce. Nesnesitelně to tam smrdělo rozlitou kávou a cigaretovým kouřem.

Hancock stáhl okénko a pronesl: „Omlouvám se za ten smrad. Já nekouřím a kávu nepiju, tohle není moje auto. Neměli by v autech kouřit, ale kašlou na to. Sdílený vozový park. Kvůli snížení rozpočtu. Myslím, že už nekoupili nové auto nějakých deset let. Když musím jet tímhle, dávám si pak vždycky oblek do čistírny.“

„Nevadí, už jsem zažil horší smrady.“

„Napřed v Afghánistánu a potom v Iráku, že? Kapitáne Devine?“

Nelíbilo se mu, že o něm ten newyorský policista ví takovéhle věci. Svědčilo to o tom, že si ho předem proklepli. A poslali za ním až sem detektiva hned ten den, co se našlo Sářino tělo.

„Bývalý kapitán. A zažil jsem v New Yorku bary, kde to smrdělo hůř než tam.“

„Byl jste raněný, dvakrát. Ale není to na vás vidět.“

„Jo, těch míst, co si můžete prohlédnout, se to netýká.“

Hancock se náhle začal chovat jinak. „Že by? Máte problém ve věži?“ a zaťukal si na spánek.

„Ne, tam jsem v pohodě.“ Devine si vytáhl nohavici kalhot a odhalil širokou, zvrásněnou jizvu, která se mu ovíjela z obou stran kolem lýtka jako chapadla chobotnice. „Kdyby vás zajímalo, co udělá výbuch improvizované nálože, tak to vypadá takhle.“

Hancock pohlédl na staré zranění a pronesl: „Sakra, to asi muselo bolet.“

„Neměl jsem čas to cítit. Výbuch mě rovnou omráčil. Ale když jsem se probral z bezvědomí, už jsem to cítil. Díkybohu za morfium.“ Pustil vytaženou nohavici. „Ale myslel jsem, že se chcete vyptávat na Sáru Ewesovou.“

Policista vytáhl notes. „Znal jste ji?“

„Ano.“

„Jak?“ zajímal se Hancock.

„Pracovali jsme ve stejné firmě, ve společnosti Cowl and Comely. To ale víte.“

„Takže jak přesně jste ji znal?“

„Seznámili jsme se na nějaké firemní seznamovací akci. V rámci těch náborových kravin, než nás zapřáhli do kola, jsme chodili společně popíjet a na večeře. Dělala té naší skupině aspirantů takovou mentorku.“

„Jak na vás působila?“

„Jako talentovaná a snaživá ženská. Ale proč jste se mě jel vyptávat až sem? Vždyť jsem byl celý den v New Yorku. A zítra tam budu zase. A jestli tomu dobře rozumím, byla to sebevražda, tak proč se tím zabývá policie?“

„Že se zabila sama, je spekulace. Já jsem od toho, abych vyloučil všechny ostatní možnosti. A vy v sobotu pracujete?“

„V mém světě, detektive, je sobota prostě jen den po pátku. A nevím, jak bych vám mohl být užitečný. Nepracoval jsem s ní. Vlastně už jsem ji několik měsíců neviděl. Naposledy to bylo na společné večeři naší skupiny v restauraci Per Se na Columbus Circle. Bylo tam přes padesát lidí a firma platila i víno. Muselo to stát majlant. Ale jsou to jen peníze.“

„Máte obdivuhodnou paměť. Já si nepamatuju, ani co jsem měl včera k obědu.“ Policista to pronesl jakoby nic, ale upřeně ho při tom sledoval. „A do Per Se se podívám, leda jestli tam někoho zkrouhnou.“

„V mé práci se naučíte pamatovat si věci přesně.“

„Ve vaší společnosti se pracuje tvrdě, co?“

„Řekl bych to takhle – mám jen jedny koule, abych je za firmu obětoval, a dost možná, že to nebude stačit.“

„Od pohledu mi nepřipadáte jako člověk, co dělá do investic.“

„Já akorát přežvykuju čísla a předávám je opravdovým investičním bankéřům a ti vydělávají všechny ty prachy a mají všechny ty ženské.“

„O jak velké výdělky vlastně jde?“

Devine věděl, že o tohle se ten policista nestará kvůli vyšetřování. Zajímat se o to, jak přesně jsou bohatí ti fakt bohatí, je velmi americké. Kolem šíření těchto informací fascinovaným masám byl vybudován celý průmysl.

„Společnost má různá oddělení, a kolik berete a jaké máte podíly na zisku, záleží na tom, do kterého tábora patříte. Kvalifikovaní zaměstnanci na úplně spodním konci berou miliony dolarů ročně. A lidi jako Bradley Cowl? Ročně nějaká čtvrt miliarda dolarů nebo víc v oficiální mzdě a akciových opcích. Bere taky procenta ze všech zisků, tak to má ještě navrch.“

Hancock poslouchal a nevěřícně kroutil hlavou. „Já si za rok vydělám sto deset tisíc dolarů. Než jste mi tohle řekl, měl jsem pocit, že beru hodně.“

„A jak myslíte, že je mně? Nevydělám si ani tolik co vy, a den co den sleduju na obrazovce, jak těsně kolem mě protékají všechny ty prachy.“

Policistovi znovu zablýsklo v očích, jako když pes chytí stopu. „Takže je nenávidíte? Za to, že mají všechny ty ženské a všechny ty peníze?“

„Je jim přáno. Kdo tvrdě pracuje a vydělá si to, tak ať si to má. Doufám, že to dokážu taky.“

„A co ty ženské? Jako třeba Sára Ewesová?“

„Dejte mi s tím svátek, ano? Když chci, umím si ženskou najít. A ve firmě Cowl and Comely platí striktní zákaz milostných vztahů mezi zaměstnanci.“

Jestli přijde na to, že jsme spolu chodili, jsem v prdeli.

„No dobře. Co mi ještě o Ewesové řeknete?“

„Co jako?“

„Normální věci. Neměla deprese? Nemluvila někdy o sebevraždě?“

„Asi každý, kdo dělá na Wall Street, někdy koumal nad sebevraždou, ať už to mínil jako smutný vtip, nebo doopravdy.“

„To platí i pro vás?“ zajímal se Hancock.

„Poslyšte, viděl jsem nablízko, jak někoho zastřelí, vyhodí do povětří nebo podřežou. Nemám v úmyslu připravit se o život jen kvůli tomu, že mi firma z Wall Street dává zabrat.“

„Takže už mi nic víc neřeknete?“

Devine pohlédl oknem ven z auta. Zdálo se, že ho zcela okouzlily hvězdy na nebi.

Následující slova pronesl klidně a vyrovnaně, protože právě tak se náhle cítil. „Sára byla fajn. Nikdy se mi nezmínila o tom, že by se chtěla zabít. Nikdy mi nepřipadala depresivní, naopak. Dodávala nám energii, když jsme už nemohli. Ale jak už jsem vám řekl, dost dlouho jsem ji neviděl. A jediný den ve firmě Cowl and Comely je jako celý život, detektive.“

„Tak proč tam děláte?“

Devine nasadil stoický výraz a v duchu stiskl tlačítko pro přehrávání. „Je to americký sen. Snažím se uskutečnit ten svůj.“

„Nepřipadáte mi jako někdo, kdo by stál o to, vydělat balík peněz.“

„To si mě s někým pletete, chci ty peníze a všechno, co s nimi souvisí. Ale s penězi se dá naložit různě. Člověk je může použít k tomu, aby pomáhal ostatním.“

„Takže se hodláte ztrhnout, abyste pomáhal lidem?“ pronesl Hancock se širokým úšklebkem.

„V armádě jsem to dělal. Proč bych to nemohl dělat na Wall Street?“

„No tak. Řekněte mi pravdu. Přece nemůže být tak hrozná.“

Ale Devine držel ústa zavřená, protože už neměl co říct.

A pravda byla hrozná.

kapitola

6

Hancock Devinovi nabídl odvoz domů, nejspíš jen proto, aby omrkl, kde bydlí. Devine nabídku přijal a za několik minut už vystupoval z vozu před bílým dvoupodlažním cihlovým domem se samostatnou garáží pro jedno auto. Dům stál v malé čtvrti podobných nemovitostí. Nebylo to levné bydlení a nebylo drahé. A nebylo ani tak akorát.

„Hezké místo,“ poznamenal Hancock.

„Chtěl jsem to mít blízko do práce a přitom bydlet někde, kde jsou stromy a tráva, a tohle bylo jediné, co jsem si mohl dovolit.“

„Vy myslíte, že tohle je blízko?“

„A odkud dojíždíte vy?“

Hancock s úsměvem odpověděl: „Z Trentonu.“

„Nemám další otázky, a to ani nejsem právník.“

„Co když se vás budu potřebovat ještě na něco zeptat?“

„Víte, kde pracuju, víte, kde bydlím. Není problém si mě najít. Budu tam nebo tam, leda že by mě z Cowl and Comely vyhodili. V takovém případě mě najdete na úřadu práce.“

Hancock odjel ve svém odpudivém sdíleném voze nasáklém kávou a nikotinem. Z výfuku se vyvalil černý dým, který zahalil bílou zeď a Devina útulnou dekou karcinogenů.

Kašlající Devine odemkl dveře a vešel do domu. Přední místnost okupoval jeden z jeho tří spolubydlících, pupkatý Will Valentine. Pracoval z domu, nechával se zaměstnávat jako „bílý klobouk“, hodný hacker, odborník, kterého si technologické firmy, banky i společnosti z jiných oborů najímají, aby se pokusil prolomit jejich zabezpečení. Devine se s ním skamarádil, a Valentine ho dokonce naučil pár důmyslných triků, jak elektronicky proniknout do různých databází.

Ve skutečnosti to byl Rus, ale říkal si Valentine, aby to znělo co nejvíc americky. Ukázal Devinovi svůj pas. Jeho skutečné jméno bylo dlouhé a nevyslovitelné, přinejmenším pro Devina. Dlouhé shluky souhlásek nezvládal.

„S americkým jménem mnohem snadněji balím ženské,“ vysvětlil mu Valentine. „Ale klientům říkám podle pravdy, že jsem Rus. Vědí, že Rusové jsou nejlepší hackeři. Počkej a uvidíš, vydělám velké prachy. Miluju kapitalismus. A máte tu skvělé ženské.“

Devine nikdy nevěděl, jestli tenhle chlapík hraje hollywoodskou verzi příběhu o Rusovi užívajícím si svobody v Americe, nebo jestli je opravdu takovýhle.

Valentine teď tichounce pochrupoval na pohovce a něco si mumlal ve své rodné řeči. Devinovi ruština vždycky zněla výhrůžně. Jako kdyby jakákoliv rusky pronesená slova znamenala vždycky jen A teď tě čeká strašlivá smrt, soudruhu.

Na Valentinově vystouplém břichu ležel laptop, s každým nádechem se zvedal do vzduchu a s každým výdechem klesal. Televize běžela, ale měla vypnutý zvuk. Vypadalo to na nějaký seriál s překotně se vyvíjejícím dějem, takový, jaké lidi hltají po několika dílech najednou. Na koberci u pohovky ležela otevřená a prázdná krabice od pizzy Domino, vedle ní dvě prázdné lahve od piva Michelob. Pokud jde o stravování, je z tohohle Rusa už rozhodně Američan.

Devine k němu přistoupil a dotkl se otevřeného laptopu. Obrazovka se rozsvítila, ale počítač neodhalil svůj trezor s informacemi. Místo toho se objevil ohromný drak a vydechl ohnivou stěnu v obraně proti překročení digitální hranice.

Hezký, pomyslel si Devine. Nakoukl do jídelny, ve které nebyl jediný kousek nábytku, nicméně nebylo tam liduprázdno. Další spolubydlící, černoška jménem Helena Speersová, cvičila na matraci uprostřed zeleného koberce jógu. Bosá a oblečená do přiléhavé jednodílné cvičební soupravy z lycry prováděla zrovna pozici psa hlavou dolů. Speersová právě absolvovala Newyorskou právnickou školu a skoro nikdy nebývala doma dřív než Devine. Byla drobná, mrštná a půvabná. A jednoho dne bude u soudu spravedlivě a podle práva vážit skutky lidí.

„Dneska jsi to zabalila dřív?“ zeptal se.

Speersová měla v uších airpody. Přikývla a mezi dvěma hlubokými jógovými nádechy odpověděla: „Měla jsem domluvené rande v baru na Manhattanu poblíž Houston Street a nepřišel, věřil bys tomu? Potřebuju uvolnit endorfiny, nakrklo mě to.“

„To je k nevíře,“ poznamenal, ale Speersová už přešla do pozice dítěte a nevnímala ho.

Vyšel po schodišti do patra. Jeho třetí a poslední spolubydlící, Jill Tapshawová, byla opravdu výjimečně schopná. Založila vlastní společnost pro online seznamování jménem Hummingbird. Obdivoval její kuráž, nasazení a hlavu pracující na zcela jiné úrovni než u ostatních lidí. Zatímco Valentine a Speersová se sem přistěhovali přibližně ve stejnou dobu jako Devine, Tapshawová tu bydlela teprve něco přes čtyři měsíce, ale byla kamarádská a nesobecká a sblížil se s ní.

Ta její společnost byla opravdový startup, protože ji řídila ze své ložnice a také z dvoupokojové kanceláře v obchodním centru v Mount Kisku, necelý kilometr odsud. Jak mu řekla, kromě sebe měla pět zaměstnanců na plný úvazek a asi tři tucty nezávislých externistů pracujících na dálku. Její firma se specializovala na seznamování lidí, kteří by se báli seznámit se tradičním způsobem a které odrazují i obvyklé cesty seznámení online. Byla to reálná potřeba na trhu a ona ji uspokojovala. Tapshawová Devinovi jednou řekla, že její internetová stránka už má miliony uživatelů a přes sto tisíc platících klientů z celého světa.

„A denně nám teď přibývají desítky tisíc nových uživatelů. V prvním investičním kole jsme získali půl milionu a o rok později ve druhém kole pět milionů. Chystám se zaskórovat ve třetím kole, získat pětkrát takovou částku, při velkém zhodnocení firmy. K tomu pak přibydou peníze za nějaké vhodné reklamy a za prodej vedlejších produktů a služeb. Když budu mít dost kapitálu, můžu ovládnout svůj trh. A potom rozjedeme další, ale kompatibilní projekty, jako oddělené firemní entity, ale všechno pod deštníkem Hummingbirdu, abychom poskytovali seznamovací služby od narození až do hrobu. Nechceš si zainvestovat? Zatím to ještě vyjde relativně levně. Poslední šance. Sleva pro kamarády, příbuzné a spolubydlící.“

Společnost Cowl and Comely platila aspiranty mizerně. Dřeli osmdesát až devadesát hodin týdně v naději, že se jim to nakonec vrátí. Devine většinu toho, co vydělal, dával za nájem a dojíždění do práce. A pak tam byla ještě položka zvaná jídlo.

Ačkoliv oficiálně vzato nebyl podle zákonů o obchodování s cennými papíry kvalifikovaný investor, pořídil si za tisíc dolarů akcie téhle společnosti pojmenované po drobném ptáčkovi, který létá z květu na květ a sosá nektar, ale přitom také opyluje. Tapshawová mu prozradila, že kvůli tomu si to jméno vybrala. „Člověk může vypláznout sto tisíc dolarů firmě specializované na branding, která vydumá nějakou hovadinu, a pak dát dalších sto táců za skupinové diskuze, kde se koumá nad tím, jak z toho udělat něco použitelného, nebo si to může udělat zadarmo sám.“

Devine zaklepal na dveře její ložnice a zavolal její jméno.

„Chystám se na konferenci přes Zoom s tchajwanskou investiční skupinou,“ vyštěkla za dveřmi Tapshawová. „Hrozně jim tam klesá porodnost. Je to naléhavé? Hoří barák? Nebo sis podřezal tepnu, Travisi?“

„Ne,“ zavolal skrz dveře. „Všechno v pohodě. Akorát se nezapomeň někdy najíst.“ Měla v pokoji sklenici arašídového másla a ve vodě ponořený svazek řapíkatého celeru. Byla hubená jako lunt a nejspíš jí to tak vyhovovalo. Svěřila se Devinovi, že už přes rok nebyla randit, ani digitálně.

„Kovářova kobyla chodí bosa,“ zavtipkovala.

Devine byl sice utahaný, ale také podrážděný a neklidný, takže se mu nechtělo jít spát. Zašel k sobě do pokoje, převlékl se do sportovních šortek a trička a obul si běžecké boty značky Saucony.

Vyrazil z domu, ale sotva se stačil dát do běhu, zastavil vedle něj černý automobil.

Seděli v něm dva muži. Tvářili se vážně. Byli v oblecích a navzdory pokročilému večeru měli na očích černé brýle.

„Pan Devine? Travis Devine?“ oslovil ho už podruhé ten den někdo neznámý.

Zastavil se v běhu a odpověděl: „Ano.“

Muž zběžně mávl průkazem příslušníka federální služby, jejíž funkci Devinovi nemusel vysvětlovat. „Potřebujeme s vámi mluvit. Nastupte si.“

„Mluvit? Kdo?“

Muž se pohnul tak, aby si Devine mohl všimnout pistole v podpažním pouzdru.

„Nastupte si.“

Devine se rozhlédl a pak jako voják, jímž býval, uposlechl rozkazu a nastoupil.

kapitola

7

Cesta trvala třicet minut. Jeli na jih, směrem do New Yorku. Oba muži mlčeli a Devine měl dost rozumu na to, aby se jich na nic neptal. Napřed newyorská policie a teď federálové; tolik pozornosti o jeho osobu se mu nezamlouvalo.

Dorazili do městečka, které hodně připomínalo Mount Kisco, některé čtvrti byly extrémně zámožné a jiné zas extrémně dělnické. Projeli blokem bezvýrazných kancelářských staveb až dozadu, kde stála osamocená cihlová budova. Neparkovala před ní žádná auta, dům nebyl nijak označený. Vypadal opuštěně, měl zatmavená okna.

Řidič zaparkoval a spolu s kolegou vystoupil. Podržel Devinovi otevřené dveře a pak zamířili po schodech ke vchodu do budovy. Muž mávl bezkontaktní kartou před čtečkou a Devine zaslechl, jak ve dveřích cvakl zámek.

Vypadalo to velmi oficiálně a zároveň velmi utajovaně. Uvědomoval si, že mu obojí věstí potíže.

Zastřelil jsem šerifa, ale toho jeho zástupce ne, zněla mu v hlavě písnička Boba Marleyho o individuální a oficiální spravedlnosti, o vině a trestu. Jestli jsem něco udělal, měl jsem pro to důvody, nebylo to tak, jak si myslíte.

Zamířili dovnitř, muž, který řídil, šel jako první, Devine uprostřed a ten druhý uzavíral řadu. Tohle pořadí se dalo čekat. Takhle se vodí vězni nebo lidi, z nichž budou brzo vězni.

Když vkročili do chodby, světla se automaticky rozsvítila.

Dovedli Devina ke dveřím. Muž zaklepal a ozval se hlas: „Vstupte.“

Muž otevřel, gestem vyzval Devina, aby šel dál, a z chodby za ním zavřel. Devine se rozhlédl po malé kanceláři a potom pohlédl na člověka sedícího za stolem.

„Posaďte se, Devine,“ pronesl muž. „Musíme toho probrat spoustu, tak se soustřeďte. Není času nazbyt.“

Devine si sedl.

Ten chlapík působil dojmem ošlehaného žulového bloku. Ježaté šedé vlasy měl ostříhané nakrátko, ostře řezané a divoké rysy. Obočí barvy pepř a sůl trčelo na všechny strany. Deset let starý oblek nebyl drahý či kvalitní ani za časů, kdy ještě býval zbrusu nový, ale působil tak nevýrazně, že mohl pořád ještě posloužit. Kravata s červenými a modrými proužky byla na dnešní módu příliš široká a košile měla trochu ošoupané manžety a límeček. Devine neviděl muži na boty, ale kdyby měl hádat, domýšlel se, že jsou černé, nenápadné a dokonale vyblýskané.

Na tom muži bylo něco zvláštního – na jeho držení těla, na tom, jak vydával rozkazy, protože to byly rozkazy, na jeho širokých ramenou, na hrozivě mohutných pažích.

Teď tu sice seděl v obleku, ale dřív to býval voják. Devine to prostě věděl. A nejen dřív, pořád to byl voják. To vám pronikne do DNA a už to ze sebe nedostanete. Patří to k vám napořád.

Muž si ho mlčky zkoumavě prohlížel.

Odhaduje mě.

Devine odolával jeho pohledu a čekal. Tímhle si prošel s nadřízenými v armádě tolikrát, že už to byla jeho druhá přirozenost.

„Příkladné výsledky ve West Pointu. Pak základní výcvik pěchotního důstojníka, rangerské školení, parašutistický výcvik, prapor mechanizované pěchoty ve Fort Lewis. Rok a půl velitel čety, řada pochval. V řádném termínu povýšen na nadporučíka. Šest měsíců výkonný důstojník jednotky. Pak velitel čety u rangers, takže ranger nejen výcvikem, ale i praxí,“ dodal muž, aby zdůraznil, že Devine nejenže měl za sebou rangerské školení, ale sloužil u 75. pluku. „Povýšení na kapitána, přesně po čtyřech letech služby jste dostal stříbrné proužky. Osmnáct měsíců ve Fort Stewart jako velitel roty vozidel Bradley. Pak prapor rangers na letišti Hunter. Velitel roty rangers, pak štábní důstojník. Mezitím bojová nasazení v Afghánistánu a v Iráku a účast na zvláštních misích v deseti dalších rozesraných zemích, kde stačí trocha smůly a člověk skončí s vlajkou na rakvi a čestnou dopravou na leteckou základnu Dover.“

Na Devina udělalo dojem, že ten chlap dokázal odrecitovat jeho vojenský životopis z hlavy. Na některé ty věci už by si ani sám nevzpomněl.

Muž se opřel a nespouštěl z něj oči. „Máte střepinu granátu v rameni a v noze a budete je tam mít až do smrti. Chtěli vás pro mimořádné schopnosti povýšit po osmi letech na majora. Nosil byste na náramenících dubové listy, Devine. A pak s tím seknete. Přemýšlím proč.“

Ten muž tu větu neformuloval jako otázku. Vypustil ji z úst jako oznámení. Ale Devine se přesto pokusil o odpověď.

„Svoje jsem si odsloužil. Zastřílel jsem si a hodněkrát jsem se trefil. Na mě taky stříleli. Párkrát trefili, většinou minuli. Šel jsem od toho. Bylo načase. Nechtěl jsem věčně spoléhat na to, že budu mít štěstí.“

„Nelži mi, synku. Nezkoušej mou trpělivost.“

„Já ale –“

„Jmenuju se Emerson Campbell. Jsem generálmajor ve výslužbě. Na generálporučíka ani čtyřhvězdičkového generála jsem to nedotáhl, protože nehraju politické hry, bez kterých se to neobejde. Takže řeknu na rovinu, bývalý kapitáne Devine, že vím přesně, proč jste odešel z armády, a s tím, že by vám docházelo štěstí, to nemělo nic společného.“

Muž otevřel úřední obálku, jež ležela před ním na stole. Vyňal z ní pár fotografií a rozprostřel je před Devina.

Ukázal na jednu. „Nadporučík Roy Blankenship. Znal jste ho. Sloužili jste spolu.“ Pak ukázal na další fotku. „Kapitán Kenneth Hawkins. Znal jste ho, taky jste s ním sloužil.“

„A co má být?“

„Trpělivost, Devine. Už nějaký čas se o vás zajímáme.“

„Jak to?“

„Kdo myslíte, že vám zařídil bydlení v tom domě v Mount Kisku?“

Devine nad tou otázkou vyvalil oči. „Realitní agentka, kamarádka –“

„Jasně. Kamarádova kamarádka. Devine, my máme spoustu kamarádů, kteří udělají, co jim řekneme.“

„Proč jste se starali o to, kde budu bydlet?“

„Řekněme zkrátka, že se nám to místo hodilo, protože tu máme nedaleko kancelář. A dojíždíte odtamtud vlakem. Den co den jezdíte kolem jistého domu, že?“

Ten muž tím mohl mínit jediné. „Myslíte palác Brada Cowla?“

„Palác, říkáte? Máte pravdu. A těší mě, že jste tak chápavý. Snad ten čas, který jsme vám věnovali, nepřijde nazmar.“

Muž uchopil další snímek, očividně fotografii z márnice. Byl na ní mrtvý Roy Blankenship se stopou po škrcení na krku.

„Byl zabit, zavražděn. To také víte. I když to vojenská kriminální vyšetřovací služba uzavřela jako sebevraždu. Tělo skončilo v krematoriu, důkazy se ztratily, totální bordel. Ale vy víte, kdo ho zabil. Kenneth Hawkins, jeho nadřízený důstojník, jeho druh ve zbrani, měl tu čest. A vy dobře víte, proč to udělal.“

„To nemůžete dokázat,“ zamumlal Devine. Měl nepříjemný pocit, že je v pasti, a taky v ní byl. A přesně věděl, co bude dál.

„Ale můžu, důkazy mám. Hawkins zavraždil Blankenshipa tak, aby to vypadalo jako sebevražda. Zprvu mu to prošlo, ale nakonec ne. Jak víte. Nicméně osvěžím vám paměť.“

Uchopil další fotografii. Byl na ní Kenneth Hawkins – zjevně už dlouho po smrti.

„A vy víte, kdo Hawkinse zabil.“

„Že vím?“ Devine cítil, jak napjaté má všechny svaly v těle. Konečně se zhmotnila ta noční můra a dostihla ho. Připadalo mu, jako by se stěny malé místnosti kolem něj svíraly.

No, bylo to hezké, jen trochu krátké. Ale každá zábava jednou skončí. Možná jsem toho zástupce šerifa přece jen zastřelil.

„Víte to, protože jste ho zabil vy,“ odpověděl Campbell.

„Nezabil jsem ho.“

„Porvali jste se v té divočině v afghánských horách. Po té rvačce byl těžce raněný. Vypařil jste se odtamtud a nechal jste ho tam. Umřel tam. Mohl jste ho zachránit. Rozhodl jste se neudělat to. Jak byste to stručně shrnul?“

„Nemáte žádný důkaz –“

„Máme veškeré důkazy. Dost na to, aby vás to stálo dlouhé roky života. A teď, když jsme si tohle ujasnili, bych vám chtěl učinit nabídku, synku. Je to pro vás jako výhra v loterii. Máte na vybranou, je to ohromně prosté. Ti muži za dveřmi jsou zvláštní agenti z vojenské kriminální vyšetřovací služby. Můžete buďto jít s nimi, nechat se obvinit a čekat v base na vojenský soud –“

„Nemůžete mě postavit před vojenský soud,“ skočil mu do řeči Devine. „Už jsem civilista.“

„Civilní soudy stanovily, že vojenské vysloužilce lze za spáchané zločiny stíhat podle vojenských zákonů i poté, co opustili armádu. Pokud jde o vás, zločin jste spáchal v době, kdy jste nosil uniformu. Takže není pochyb o tom, že váš případ bude vyšetřovat armáda. A budete odsouzen a strávíte hodně dlouhý čas v Leavenworthu,“ dodal Campbell. Měl tím na mysli Fort Leavenworth v Kansasu, vysoce zabezpečené armádní nápravné zařízení. „Pokud se neuvolíte spolupracovat s námi.“

„A kdo přesně jste vy?“

„Skupina, kterou teď vedu. Malé oddělení spadající pod ministerstvo vnitřní bezpečnosti a fungující v rámci dohody o spolupráci s ministerstvem obrany. Má příhodný název Oddělení zvláštních projektů. Pracuje v něm asi pět set operativců, z toho já mám pod sebou padesát. Rád bych, abyste se stal padesátým prvním. Máme široký rozsah základních zájmů, všechny se však týkají bezpečnosti našeho národa. Když jsem svlékl uniformu, na svou přísahu jsem nezapomněl – a vy?“

„Co ode mě chcete?“

„Ve firmě, kde pracujete, zemřela žena.“

„Ano, Sára Ewesová.“

„Znal jste ji.“

„Znal.“

„Věc se má tak, že ve firmě Cowl and Comely se něco děje, Devine, něco, co je opravdu špatné. Donesly se nám zvěsti, sledovali jsme určitá vodítka, ovšem pořádně jsme se nikam nedostali. A nemáme žádné podklady pro to, abychom si vyžádali příkaz k prohlídce nebo abychom mohli předvolat někoho k výslechu. Jsme na světelné roky daleko od toho, aby federální vyšetřovatelé sestavili porotu. Potřebujeme informace, Devine. Spoustu informací. Potřebujeme vyšťourat, co se to tam sakra děje. Pro vyšetřování téhle záležitosti se nám úžasně hodíte, protože už tam jste. Což je důvod, proč jste zde. Proto jsme vás celou dobu sledovali. Proto teď bydlíte v Mount Kisku, proto jezdíte denně vlakem kolem Cowlova domu. Chceme dostat Brada Cowla. A abychom ho dostali, potřebujeme k tomu vaši pomoc.“