Přeložila Ingeborg Fialová

Rosie Goodwin

A DAUGHTER’S DESTINY

Text copyright © 2022 by Rosie Goodwin

Originally published in the English language in the UK by Zaffre, an imprint of Bonnier Books UK Limited.

The moral rights of the Author have been asserted.

Translation © Ingeborg Fialová 2023

ISBN 978-80-249-5254-3

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Kapitola čtyřicátá třetí

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Kapitola čtyřicátá pátá

Kapitola čtyřicátá šestá

Kapitola čtyřicátá sedmá

Poděkování

Tuto knihu věnuji Davidu Coddovi,
statečnému muži a pravému gentlemanovi,
a jeho ženě Penny, která za mnou stála od samého
počátku, od mého prvního románu.
Díky, přátelé!

Kapitola první

Březen 1875

Nechutná ti, Geralde?“

Gerald Winter vzhlédl od svého netknutého talíře: „Je to skvělé, Dorcas, ale nemám dnes večer nějak chuť k jídlu, má drahá.“

„Už zase?“ pohodila manželka nesouhlasně hlavou a bělostným ubrouskem si jemně přejela po rtech. Obě dcery se přikrčily v židlích a poplašeně se na sebe podívaly: čeká je další nepříjemný večer u rodinné tabule? Byly na to ale vlastně zvyklé. Už dobře měsíc, tedy od doby, co otec snížil výdaje na domácnost, se manželé pořád jen hádali, případně otec zůstával neobvykle zamlklý a na dlouhé hodiny se zamykal ve své pracovně.

Ve dveřích se objevila služebná Hetty a sklidila ze stolu použité nádobí. Za chvilku se vrátila a do středu stolu postavila desert: velký jablečný koláč s krásně dozlatova vypečenou kůrkou a miskou šlehačky.

Šestnáctiletá Abigail, mladší z obou dcer, si mlsně olízla rty.

Matka však kriticky potřásla hlavou. „Už zase jen obyčejný jablkový koláč?“ láteřila Dorcas. „Opravdu bylo bezpodmínečně nutné, abychom takhle razantně omezili výdaje na jídlo, Geralde?“

„Kdyby to nebylo bezpodmínečně nutné, neudělal bych to.“

Devatenáctiletá Emerald, starší z obou dcer, se na otce povzbudivě usmála. Vždycky stála spíše na jeho straně; matku považovala za hrozného snoba. Otcovy starosti ji trápily, ale nevěděla, jak mu pomoci. Mohla jen doufat, že se všechno brzy zlepší. Před několika měsíci muž připustil, že jeho cihelna v blízkosti Stockingfordu má problémy. Emmy, jak dívku otec láskyplně nazýval, se tomu vůbec nedivila. Matka byla velmi náročná a za dost dobré považovala jen to nejlepší. Několikrát v poslední době Emmy zaslechla, jak otec matku žádá, aby poněkud omezila své výdaje, které pohlcovaly veškerý zisk továrny. Zrovna dnes odpoledne zasedla matka nad katalog tapet – jedna role tam stála víc, než většina lidí vydělá za týden – pevně rozhodnuta, že obývací pokoj se nutně musí nově vytapetovat, protože naposledy se renovoval před více než dvěma lety!

To teď právě manželovi připomněla. Emmy zachytila, jak sebou otec nervózně trhnul, neřekl ale nic.

„Paní Henderson-Wardová si dala vytapetovat celý dům tapetami z tohohle katalogu,“ přesvědčovala ho matka. „Vypadá to u ní teď opravdu královsky. Myslím, že náš salon by si to také zasloužil. Dávám přednost hedvábným tapetám, byť jsou trošičku dražší. Co myslíš, drahý?“ usmála se na něj zářivým úsměvem.

Otec jen nesouhlasně zavrtěl hlavou, vstal od stolu a opustil jídelnu.

„No tohle!“ Matka vztekle odhodila ubrousek: „Váš otec nemá vychování! Ani se nezeptal, jestli smí vstát od stolu.“

Emmy rovněž přešla chuť k jídlu. Zato Abigail si na talířek položila už druhou porci koláče se šlehačkou. Obě dívky byly se svými tmavě hnědými vlasy lesknoucími se jako čerstvé kaštany a tmavě zelenýma očima spíš podobné otci. Vzájemně se od sebe ale lišily jako oheň a voda. Emmy, vysoká a štíhlá, byla spíše klidná a ráda si četla. Naproti tomu Abigail byla drobnější, ale stejně náročná jako matka. Navštěvovala soukromou školu v Coventry, tutéž, kterou před rokem dokončila i Emmy. Někdy si Emmy přála vrátit se tam, protože od jejího návratu s ní matka nedělala nic jiného, než že ji vystavovala na oči tuctům případných nápadníků, z nichž jeden byl bohatší než druhý.

Teď se Emmy netrpělivě vrtěla na židli a čekala, kdy bude smět vstát. Jakmile to matka dovolila, vyskočila a šla hledat otce.

„Bude ve své pracovně,“ mínila Hetty, kterou potkala na chodbě. Emmy ženě s úsměvem poděkovala a vykročila tím směrem.

Zaklepala na dveře pracovny: otec seděl za impozantním, nablýskaným mahagonovým psacím stolem pod oknem, které vedlo na rozsáhlý trávník obklopující dům. Měl hlavu v dlaních, když však spatřil Emmy, usmál se, v očích patrnou úlevu.

„To jsi ty, miláčku? Pojď dál. Lekl jsem se, že je to tvoje matka, která mě chce přemlouvat, abych koupil do salonu nový nábytek, ladící s novými tapetami.“

„Ne, tatínku. To jsem jen já. Můžu pro tebe něco udělat?“ zeptala se Emmy a jemně mu stiskla ruku.

„Obávám se, že pro mě teď nikdo nic udělat nemůže,“ řekl hořce. Pak se na ni však usmál, jako by se chtěl za svou skleslost dceři omluvit. „Nejspíš jsem se choval jako hlupák. Měl jsem vaší matce seškrtat výdaje už dávno, jenže mi vždycky připomněla, že se vdala pod svou společenskou úroveň. Měl jsem pocit, že jí to dlužím, že jí musím splnit každé přání, každý vrtoch. Ať už se ale stane cokoli, nikdy nesmíš zapomenout, že jsi ta nejlepší věc, jaká se mi kdy přihodila. Živě si pamatuji na den, kdy ses narodila, jako by to bylo včera.“ Otci se zamlžily oči, ponořil se do vzpomínek. „Byla jsi tak krásné dítě! Hned po narození jsi měla tak zářivě zelené oči, že jsem navrhl matce, abychom tě pojmenovali Emerald. Matka byla tehdy mnohem milejší, mnohem méně panovačná…“ dodal smutně. Pak potřásl hlavou, rázně obrátil myšlenky zpět k současnosti, a řekl: „Slib mi, že se vdáš jen z lásky.“

Emmy se zasmála: „Nedělej si starosti, tatínku. Určitě si nevezmu nikoho z těch panáků, které mi vybírá matka.“

„Dobře.“ Otec vstal od stolu a sevřel Emmy v objetí, jako to dělával odjakživa. Emmy se mu schoulila na hrudi. Vždycky za ním jako děvčátko běhávala, aby ji u sebe v náručí schoval, když se jí dělo něco zlého. S matkou tohle nešlo, ta se vždycky bála, aby jí Emmy nepomačkala přepychové šaty.

Pár vzácných chvilek tak stáli beze slova. Pak ji otec jemně vymanil ze svého objetí a upřeně se na dívku podíval, jako by si chtěl zapamatovat každý rys v její tváři: „Rád bych s tebou strávil celý večer, holčičko, ale musím ještě dokončit tyhle účty z cihelny,“ ukázal na stoh papírů na stole.

„Jistě, tatínku,“ přikývla Emmy, políbila ho na tvář a opustila pracovnu. Srdce ale měla ztěžklé starostmi o otce a neopustily ji celou noc. Dlouho nemohla usnout, za zavřenými víčky měla stále jeho uštvanou, ustaranou tvář.

„Tatínek s námi dnes snídat nebude?“ zeptala se Abigail a vsunula si do úst další plátek opečené slaniny ze stříbrného podnosu.

„Netuším,“ odpověděla Emmy. Matčina nepřítomnost u snídaně naopak nikoho nepřekvapovala: nechávala si snídani nosit do postele. Otec ale každé ráno trávil s nimi. „Možná musel brzo do práce.“

„Hm,“ Abigail polykala tlustý párek, šťáva jí tekla po bradě. „Musím se pořádně najíst do foroty, než se po Velikonocích vrátím do školy,“ zahuhňala na omluvu. „Jídlo tam je nedobré, však si vzpomínáš, ne? Vlastně se divím, že jsem tam ještě nezemřela hlady.“

Emmy se té představě srdečně zasmála. Zbytek snídaně strávily u stolu mlčky.

Později dopoledne matka odjela kočárem navštívit přátele a nechala děvčata doma samotné. Emmy se rozhodla vyjít si na procházku do přírody okolo jejich překrásného sídla, Abigail chtěla zůstat doma a číst si.

Matka se vrátila k obědu a společně s dcerami se usadila v prostorné jídelně. Měly téměř dojedeno, když se ve dveřích objevila Hetty. „Je tu pan Pembroke, madam, přeje si mluvit s pánem. Co mu mám říct?“

Matka se zamračila: „Manžel by měl být v práci. To je divné. Zaveď ho, prosím, do salonu.“

„Ano, madam,“ vysekla Hetty předepsané pukrle a vyplula z jídelny. Dorcas svou paní následovala.

Pan Pembroke, účetní z cihelny, stál před krbem, který si před lety nechali dovézt z Francie, a nervózně žmoulal v ruce klobouk.

„Pane Pembroku, jsem zmatena,“ oslovila ho Dorcas. „Prý si přejete mluvit s manželem. On je ale přece u vás. V práci.“

„Není, madam,“ zavrtěl Pembroke hlavou a zatvářil se nešťastně, „celý den se neukázal. A já nevím, co mám dělat. Včera mi slíbil, že mi dnes dá peníze na vyplacení dodavatelů. Bohužel nám déle než do zítřka nepočkají. A jestli nedostaneme suroviny, nemůžeme zítra spustit pece a nezaplatíme ani ty další dluhy.“

„Jaké další dluhy?“ zeptala se Dorcas otřeseně. „O čem to mluvíte, člověče? Cihelna přece skvěle vydělává.“

„Dávno tomu, madam,“ zajíkl se Pembroke a přešlápl rozpačitě z nohy na nohu. „Už dlouho to tak není a lidé se dožadují peněz, které jim náleží.“

Dorcas afektovaně odfrkla: Ten člověk očividně neví, co mluví. A kde je, sakra, Gerald. K čertu s ním! „Řekněte mi, kolik potřebujete, zajedu do banky a dám vám to,“ pronesla s gestem vévodkyně.

Pembroke vytáhl z kapsy sežmoulaný kus papíru a podal jí ho. Sotva Dorcas uviděla v rychlosti načmáranou sumu, poněkud zbledla, rychle se však ovládla: „Teď můžete jít,“ propustila ho královským pohybem paže. „Večer se za vámi zastavím a přinesu peníze.“

„Díky, madam,“ hlesl Pembroke v hlubokém předklonu a rychlými krůčky vycupital z pokoje jako poplašený králík.

Dorcas poručila kočímu, ať zapřáhne, a za půl hodiny už v tmavě modrém sametovém kostýmu a modrém klobouku s bílým labutím pérem vcházela do banky v Nuneatonu a přála si okamžitě mluvit s ředitelem.

Uvedli ji do pracovny. Ředitel, malý plešatý mužíček s tlustými brýlemi, ženě obřadně potřásl rukou. Posadila se do křesla pro hosty. „Jsem rád, že jste přišla, madam Winterová,“ začal poněkud rozpačitě, „už před několika týdny jsem žádal vašeho manžela, aby se tu zastavil.“

„Ano?“ hlesla udiveně. „A proč?“

„Abych… hm… s ním probral jeho situaci.“

„Jakou situaci?“ zeptala se Dorcas ostře.

Mužíček těžce polkl, až mu ohryzek v krku poskočil. „Situaci s půjčkou, kterou mu banka poskytla, aby zachránil svůj podnik, kterou ale nesplácí. Nezaplatil ještě ani jedinou splátku. Obávám se, že banka nyní musí žádat celý dluh zpět.“

Dorcas se zajíkla a dlaň jí vystřelila k otevřeným ústům. „Ale… ale to musí být nějaký omyl.“

„Bohužel ne, madam,“ zavrtěl hlavou mužíček, otevřel šuplík u psacího stolu, vytáhl jakýsi papír popsaný sloupcem čísel. Nejspodnější z nich zakroužkoval perem. „To je suma, kterou váš manžel bance dluží.“

Dorcas na číslo vypoulila oči, kolena jí změkla. Pak se ale odhodlaně zvedla z křesla: „Zcela jistě to rychle vyřešíme, pane Davidsone, promluvím s rodinným advokátem. Přeji vám hezký den, pane.“ Přijala od ředitele celou tlustou složku s nesplacenými účty a co nejdůstojněji opustila jeho kancelář, byť s tvářemi žhnoucími hanbou.

Jedna věc je ovšem jistá. Jen co se jí Gerald dostane pod ruku, má hodně co vysvětlovat. Ze všeho nejdřív se však poradí s advokátem.

Kapitola druhá

Domů se Dorcas vrátila o dobré dvě hodiny později. Tvář měla brunátnou hněvem.

Hetty k ní v hale s úsměvem přispěchala, aby jí pomohla od pláště a klobouku. Jakmile si však povšimla, jak se paní tváří, úsměv jí ze rtů ihned zmizel. „Dobrý večer, madam,“ pozdravila nesměle.

„Pán už se vrátil?“ vyštěkla Dorcas místo odpovědi a vztekle po ní hodila svým pláštěm.

„Neviděla jsem ho celý den,“ odpověděla Hetty ustrašeně.

„To znamená, že tedy celý den dřepí zamčený v pokoji. Nedivila bych se tomu,“ zavrčela Dorcas a rychlými kroky spěchala nahoru po schodišti. Bez zaklepání vtrhla do manželova pokoje – ode dne, kdy se narodila Abigail, trvala na oddělených ložnicích. Geraldova postel byla vzorně ustlaná. Dorcas se zamračila a otevřela skříň. Manželovy šaty tam visely rovněž v dokonalém pořádku, pár věcí ale chybělo. Pak konečně pohlédla na noční stolek, na němž byla o lahvičku kolínské opřená obálka s jejím jménem. Zachvátila ji náhlá obava. Třesoucími se prsty obálku nevzhledně roztrhla, což by za jiných okolností nikdy neudělala, a četla.

Drahá Dorcas,

nemohu, než se Ti z celého srdce hluboce omluvit za neradostnou finanční situaci, v níž Tě zůstavím. Mnohokrát jsem se odhodlával Ti sdělit, že náš podnik není v dobré kondici, ale nikdy jsem to nepřenesl přes srdce. Cítil jsem, že jsem Tě zklamal, když jsem nebyl schopen vyjít vstříc všem Tvým přáním. Nijak Tě neobviňuji, vím, že jsem k Tobě měl být upřímný a promluvit s Tebou už dávno. Nezbývá mi, než doufat, že Bernard bude schopen vám pomoci; vlastní akcie podniku, mělo by tedy být také v jeho zájmu postavit ho zase na nohy. Tvoji rodiče měli patrně pravdu, když Tě varovali před sňatkem se mnou: nebyl jsem pro Tebe dost dobrý. Ale neobávej se, už mě nikdy neuvidíš. Vím, že Tvoje city ke mně už dávno ochladly, přesto se modlím, abyste Ty i naše dcery měly šťastný život. Odpusť mi.

Tvůj manžel

Gerald

Dorcas vypustila výkřik plný vzteku, zmačkala dopis v pěsti a mrštila jím do prostoru. Co tím myslí, že už ho nikdy neuvidí? A opravdu se domnívá, že by ona, Dorcas, jen tak polkla svou pýchu a žádala o pomoc svého bratra Bernarda? Pak si ale vzpomněla na nehorázně vysoké číslo na Pembrokově umolousaném papírku a všechny ty nesplacené účty v Davidsonově složce, které už odnesla panu Landsdownovi, rodinnému právníkovi, a podlomila se jí kolena. Zvedla dopis ze země a na stehně si ho uhladila. Jediné, co teď může udělat, je čekat, co jí doporučí rodinný advokát. Pokud ovšem ani on žádné řešení nenajde, neví, co si počne. Pan Landsdown slíbil, že se bude jejich urgentní situací okamžitě zabývat a ještě dnes se ozve, přesto Dorcas tušila, že čekání na něj bude nekonečné.

„Matka je nějaká naštvaná, nezdá se ti?“ vystrčila Abigail nos z módních časopisů plných nejnovější londýnské módy, kterými v jídelně právě listovala. Tohle čtení měla nejraději a kromě toho se považovala za nejmódněji oděnou dívku v celé soukromé škole. „Jen jsem jí na chodbě popřála dobrý večer, a málem mi ukousla hlavu.“ Uraženě našpulia rty, což dělala pokaždé, když ji něco naštvalo nebo si neprosadila svou. Šlo jí to vážně dobře.

Emmy se tomu příměru zasmála: „Bůh ví, co jí zase přeletělo přes nos. Půjdu se před večeří ještě projít, venku je dnes příliš krásně na to sedět doma. Půjdeš se mnou?“

„Ani omylem,“ vrtěla hlavou Abigail. Pěší chůzi považovala v podstatě za jistý druh těžké manuální práce. A tak si přes sebe Emmy přehodila teplý plášť a klobouk a vyrazila sama.

Astley House, dům, v němž bydleli, ležel na předměstí Nuneatonu mezi dvěma vesničkami, Astely a Galley – Emmy to tady milovala. Znala tu každý kout. Dům představoval rozlehlé panské sídlo, které matka v průběhu let kompletně přestavěla a nově vybavila. Obklopovaly ho tři akry zahrady, parků a luk. Zahradník zrovna dnes poprvé kosil, takže vzduch omamně voněl trávou. Přestože už se stmívalo, svítily z trávníku žluté hlavičky petrklíčů, krokusů a ještě zavřených narcisů jako zlatavé lampiony. Dosud holé větve stromů a keřů se po tuhé zimě začaly odívat do rašících pupenů.

Emmy fascinovala stará historie, která se k domu a jeho okolí vázala; otec jí často vyprávěl o starých Sasech, kteří tu v dávných časech žili a káceli hluboké lesy, aby je mohli přeměnit na pastviny, kde se dnes pásly ovce a krávy. Za vsí stál starý hrad, Astley Castle, který patřil matce lady Jane Greyové, a starý kostel Panny Marie, kam v neděli chodili na bohoslužby. I teď když už byla dospělá, představovala si Emmy ráda, jak se tu asi žilo za časů lady Jane. Říkala si, jestli ta nešťastná dívka chodila po stejných pěšinkách jako teď ona. Tehdy to muselo být o tolik jiné.

Po chvíli Emmy zjistila, že obléknout si teplý kabát byl vskutku dobrý nápad: dohnalo ji typické březnové počasí, vítr byl pořád ještě velmi chladný, a navíc začalo drobně pršet. Aniž o tom přemýšlela, zamířila k hradu a za chvilku už vcházela do malého, útulného kostelíka, pod jehož klenbou se mohla schovat před deštěm a hezky v tichu a nikým nerušena posedět. Sedávala tu ve starých dřevěných lavicích pod okny vykládanými mozaikou ráda: vždycky zde panoval klid a mír.

Proč se asi matka zlobí? uvažovala. Možná jí otec nechce koupit hedvábné tapety do salonu. Povzdechla si. Ano, matka byla náročná a uměla si dupnout. Otec se jí naopak v poslední době zdál uzavřený a defenzivní; včera si všimla, že i hodně zhubnul. Asi bych se ho měla zeptat, co se děje. Emmy vstala z lavice, poklonila se mosaznému krucifixu na oltáři a vyšla z kostela. Déšť teď prudce bičoval střechu a z nebe se snášely husté provazce vody. Na další procházku si alespoň prozatím musí nechat zajít chuť. Emmy si stáhla kapuci přes hlavu a rozběhla se domů, nedbajíc na to, že si v blátivých kalužích zmáčí kožené boty i dlouhou sukni.

Sotva celá zmáčená vstoupila do domu, okamžitě postřehla, že je něco špatně. Abigail jí přiběhla naproti a neuroticky lomila rukama.

„Dělej, pojď sem,“ šeptala naléhavě, popadla sestru za ruku a spěšně ji zatáhla do svého pokoje.

„Počkej přece, musím se převléct, jsem celá promočená,“ bránila se Emmy a sledovala, jak jí z promočené sukně odkapává čůrek dešťové vody na matčin drahý perský koberec.

Abigail ji ale nepustila: „Jde o tátu“ řekla a po tváři jí sklouzla slza. „Matka tvrdí, že z jeho pokoje zmizely nějaké šaty. A nikdo ho celý den neviděl. A jeho kůň Major je taky pryč. Podle matky otec prostě utekl.“

Emmy v údivu otevřela pusu. „Utekl?! Proč by to dělal?“

Abigail zavrtěla hlavou. „To já taky nevím, ale matka je v příšerné náladě. Právě se zamkla v pokoji, nechce s nikým mluvit, jen křičí a pláče. Ale aspoň mi řekla, že večer přijde náš advokát, pan Lansdown. Teprve potom nám poví, co se děje.“

„Nezbývá nám tedy nic jiného než čekat,“ řekla Emmy na oko klidně, byť jí srdce obavami tlouklo až v krku. Pak se šla konečně převléct z mokrých šatů, starostí se tím ale nezbavila.

Když pozdě odpoledne před domem zastavil kočár advokáta Lansdowna, již se začínalo stmívat. Poté, co konečně vyšla z ložnice, zamkla se Dorcas v salonu, kde celé odpoledne netrpělivě přecházela od jednoho okna ke druhému jako tygr v kleci. Věděla, že brzy bude muset oběma dcerám onu strašlivou novinu sdělit, nicméně s tím však chtěla počkat až po rozhovoru s advokátem, který ji seznámí s plným rozsahem rodinné krize.

„Ach, pane Lansdowne!“ zvolala, jakmile ho Hetty uvedla dovnitř. Spěšně vyrazila muži v ústrety, aby mu potřásla rukou. „Posaďte se, prosím. Hetty, přinesla bys nám trochu čaje?“

„Ano, madam,“ uklonila se Hetty a odběhla, zatímco se pan Lansdown namísto do křesla zimomřivě přesunul ke krbu. Teď si hřál dlaně u poklidně praskajícího ohně.

„Známe se už velmi dlouho, Dorcas,“ začal zdráhavě, „a přesto, nebo právě proto se mi to neříká lehce: Obávám se, madam, že jste na mizině.“

„Nebuďte směšný!“ obořila se na něj žena. „I kdyby Gerald rozházel všechny peníze, které jsme měli v bance, ještě pořád přece máme tenhle dům. Zastavím ho jako hypotéku a splatím všechny Geraldovy dluhy, čímž se postarám, aby cihelna prosperovala.“

Advokát nešťastně zavrtěl hlavou: „Obávám se, že to nebude možné. Víte, Gerald dům dávno zastavil. Na něm se už nic vydělat nedá.“

Dorcas si sáhla na hrdlo a musela si sednout. Zoufale kývala hlavou ze strany na stranu: „Tak co mám dělat?“ zaskřehotala a do očí jí začaly stoupat slzy. Snažila se jim bránit prudkým mrkáním.

Pan Lansdown si povzdychl. Kdysi dávno byl do Dorcas zamilovaný a chtěl si ji vzít. Ona však dala přednost Geraldovi, což Lansdowna chvíli mrzelo, když pak ale viděl, jak s ním Dorcas v manželství zachází, byl přešťasten, že to potkalo Geralda, a ne jeho. Přesto mu jí teď bylo líto.

„Neseženete-li rychle velký obnos, obávám se, že budete muset prodat všechno, co z domu zbylo, a cihelnu k tomu,“ řekl tiše.

„Ne!“ vykřikla Dorcas. „Požádám svého bratra, aby mi pomohl, není-li jiná možnost.“

Lansdown se na ni smutně podíval: „Mluvíme o opravdu velkém obnosu, madam. Několik tisíc liber. Myslíte, že vám Bernard vyjde natolik vstříc?“

„To já nevím,“ vykřikla Dorcas vzpurně a zamračila se na Hetty, která právě vstupovala s čajovou konvicí na podnose. Dokud nalévala čaj do delikátního čínského porcelánu, oba mlčeli.

Sotva však za služebnou zaklaply dveře, Dorcas vyštěkla: „Kolik přesně potřebuju na to, abych nás z té šlamastyky dostala?“

Landsdown vytáhl z kožených desek list papíru a podal jí ho. Dorcas zbledla jako stěna:

„Panebože! Tolik?“

„Bohužel.“ Landsdown si usrkl čaje, zatímco paní domu bez výrazu hleděla z okna do ztemnělé zahrady. Pak položil šálek zpět na stříbrný podnos a poroučel se. „Musím už jít. Jakmile ale promluvíte se svým bratrem a rozhodnete se, co chcete dělat dál, dejte mi vědět. Učiním, co bude v mých silách.“

„Ano, ano, děkuji vám,“ odpověděla Dorcas netrpělivě.

Sotva doznělo klapání kopyt po příjezdové cestě, vřítila se do salonu Abigail a za ní o něco zdráhavěji Emmy.

„Co se děje, matko?“ spustila Abigail. „Celý den jsi s námi nepromluvila a my chceme vědět, co se děje. A kde je otec? Už dávno tu měl být.“

Dorcas se zvedla ze židle. Jen stěží se dovedla opanovat a promluvit k dcerám klidným hlasem. „Musím teď odjet za vaším strýčkem Bernardem. Až se vrátím, všechno vám povím,“ řekla tiše.

Sotva za matkou zapadly dveře, Abigail vztekle zadupala: „Vzhledem k tomu, kolik pozornosti mi dnes matka věnovala, jsem klidně mohla zůstat ve škole. Jako bych byla vzduch!“ Hodila sebou na sofa a nasupeně hleděla do plamenů v krbu. Emmy tiše pozorovala příjezdovou cestu skrze okno.

Cítila, že se děje něco zlého. Dokud se však matka nerozhodne jim vše vysvětlit, nezbývá jim než být trpělivé a čekat.

Kapitola třetí

Jakmile kočár zahnul na dlouhou příjezdovou cestu k sídlu Crossroads nedaleko Astley, zaťala Dorcas zuby. Její rodina tu žila už tři generace, a když zemřel otec, zdědil sídlo její bratr Bernard, což Dorcas považovala za nespravedlivé. Po matčině smrti zastávala Dorcas, tehdy ještě coby dospívající dívenka, roli paní domu. Právě proto zastávala názor, že by mělo být sídlo i s polnostmi k němu náležejícími rozděleno napůl mezi oba sourozence. Bernard byl ovšem o pět let starší, navíc nejstarší potomek a muž k tomu, a tak zdědil všechno sám.

Od té doby si sourozenci nemohli přijít na jméno. Navíc se pak bratr poměrně náhle oženil se Sybil, a brzy se ukázalo, že pro dvě ženy v jeho domě není místo. Nezbylo jí, než se také rychle vdát. Gerald byl tehdy pohledný a milý mladý muž, tvrdě pracující na tom, aby jeho firma prosperovala. Jistěže jí nebyl společensky roven, ale to musela skousnout, chtěla-li se dostat pryč z domu, kde jí stále připomínali, že už tam nemá co dělat. Otec sice v závěti výslovně uvedl, že Dorcas smí zůstat v domě, jak dlouho si bude přát, ale život spolu s Bernardem a Sybil prostě nesnesla.

Manželství s Geraldem se překvapivě vyvíjelo mnohem lépe, než čekala. Gerald ji zbožňoval a tvrdě pracoval, aby vyhověl všem jejím požadavkům a přáním: dělal, co jí na očích viděl. Vlastně až dosud. Zauvažovala, jestli udělala dobře, že ho po narození Abigail vyhodila ze své ložnice. Jistě, ranilo ho to, ale že by proto musel všeho nechat a utéct…? Po tolika letech? Zatímco kočár rachotil po příjezdové cestě, stouply jí do očí slzy ponížení: že bude muset jednou přijít za bratrem s prosíkem, to opravdu nečekala. Ale co jí zbývá? Zaťala zuby, polila ji horká vlna vzteku. Jestli se Gerald někdy vrátí, Bůh mu pomáhej, tohle si vskutku vypije. Teď se však Dorcas chtě nechtě musí bratrovi obrazně vrhnout k nohám, spolknout pýchu a vyslechnout jeho povýšené kázání. On to přece vždycky říkal, že si Geralda neměla brát, že je to pod jejich společenskou úroveň. Na druhé straně: přece ji nyní nenechá na holičkách a všem k posměchu. Na temném obzoru se objevil obrys sídla. Bernard k němu za ta léta přistavěl další křídlo, takže teď vypadalo mnohem vznešeněji než dřív, spíš jako zámek než jako selský dvůr.

Jejich otec ještě rád sám pracoval na pozemcích, které k sídlu přiléhaly, rád farmařil, přiložil ruku k dílu v zahradě. Bernard tuhle lásku k fyzické práci po otci nezdědil, nerad si špinil ruce v hlíně. Z Bernarda se stal gentleman, správce, dohlížející na svůj majetek a chod všech prací pěkně zpovzdálí. A vypasený tlusťoch! V pouhých pětačtyřiceti vypadal o léta starší. Ne! poručila si Dorcas, nesmí k němu vejít s takovými předsudky, musí být rozumná!

Kočár zastavil. Kočí jí pomohl vystoupit a svítil jí na cestu ke vchodu. Beze slova díků se k němu Dorcas otočila zády a zatáhla za šňůru zvonku. Mladá služtička v naškrobené bílé zástěře a čepečku otevřela téměř ihned. Aniž čekala na vyzvání, Dorcas kolem dívky proplula dovnitř jako válečná loď: „Řekni mému bratrovi, že jsem tady a chci s ním mluvit.“

„Obávám se, že pán a paní zrovna večeří, madam,“ hlesla dívka nervózně. „Máte prý počkat v salonu, madam.“

Dorcas na služebnou nehnutě zírala a sundala si rukavičky. Dívka bez jediného slůvka odběhla. Za vteřinku byla zpátky a poněkud rozpačitě oznamovala: „Pán a paní vám vzkazují, že můžete počkat v salonu.“

Se skřípáním zubů následovala děvče do salonu. Když tam osaměla, rozhlédla se kolem. Salon byl zařízen vkusně, byť nikoli přepychově. Sybil si nepotrpěla na dečky a volánky, ale nábytek pořizovala krásný a cenný. Mahagonový příborník u zdi byl vyleštěn do takové míry, že se v něm mohla prohlížet jako v zrcadle, vedle krbu stála dvě pohodlná kožená křesla, na podlaze ležely vysoké koberce s třásněmi. Kromě několika křišťálových váz tu ale nebyly žádné ozdobné předměty a ornamenty. To u ní doma stály různé drahé ozdobné cetky na každé volné ploše. Zadívala se na sloupové hodiny v rohu, otcův oblíbený kus nábytku. Je to neomalené, že ji Bernard nechává takhle čekat! Mohl ji přece přinejmenším pozvat k večerní tabuli! Ale – co vlastně čekala? Neviděli se už dlouho a blízcí si rozhodně nebyli.

Konečně se otevřely dveře a Bernard vešel. Byl vysoký, jeho dříve husté kaštanové vlasy už prokvétaly šedinami, černé oči – podobné jejím – se na ni ale upíraly se zájmem a zvědavostí. Na sobě měl dokonale padnoucí frak, pod ním vyšívanou vestičku a kolem krku hedvábnou kravatu.

„Čím jsem si zasloužil tu čest?“ pozdravil ji se stopou sarkasmu v hlase a šel si k příborníku nalít skleničku brandy. Dorcas se kousla do rtu, aby zarazila příval uštěpačných poznámek. Ani se jí nezeptal, jestli chce taky, pomyslela si otráveně, ale rozhodně bratra nehodlala hned zkraje rozčílit stížnostmi.

„Já… Ehm…“

Vtom se dveře otevřely podruhé a vešla Sybil. Dorcas se propadlo srdce ještě o kousíček níž. Se švagrovou si nikdy nemohly přijít na jméno, a kdyby si mohla vybrat, raději by s bratrem hovořila o samotě, ale co se dá dělat?

Sybil, oděná do obyčejných šedivých šatů a s vlasy staženými do drdolu, nebyla žádná krasavice. Měla bezvýraznou tvář a ani se nelíčila. Dorcas nikdy nepochopila, co na ní Bernard viděl – asi rozhodlo její štědré věno. Taky se povídalo, že má Bernard někde v okolí milenku, koupil jí prý malý rozkošný domek na předměstí Nuneatonu. Dorcas neměla důvod těm povídačkám nevěřit: Bernard byl náročný muž, měl své potřeby. Nikdy ji nenapadlo, jak jsou si v tomhle s bratrem podobní a že to je možná důvod, proč se tak špatně snášejí. Manželství se Sybil přesto fungovalo, měli spolu dokonce dva syny.

„Dobrý večer,“ pozdravila Sybil bez úsměvu, jako by přišel někdo úplně cizí. Dorcas se okamžitě cítila ještě hůř. „Mohu nabídnout kávu nebo čaj? Nebo sklenku šery?“

„Ne, díky. Přišla jsem za bratrem, abych…“

Chtěla-li Dorcas docílit toho, aby Sybil zase zmizela, nepodařilo se jí to. Švagrová si sedla do jednoho z křesel u krbu a složila ruce v klíně. Dorcas znovu těžce polkla: bude to tedy muset povědět oběma. „Věci se mají tak…“ začala znovu ztěžka, „… že jsem se dostala do poněkud tíživé situace a… potřebuji vaši pomoc. Jen nakrátko, jen přechodně,“ dodala rychle, když viděla, jak se Bernard zamračil. V tu chvíli se znovu otevřely dveře a do salonu vešli oba Bernardovi synové: Mladší, osmnáctiletý Jasper byl dokonalou kopií svého otce, zatímco starší, jednadvacetiletý Jake byl štíhlý, černovlasý a černooký a podobal se víc matce.

„Dobrý večer, teto Dorcas,“ pozdravil Jake a podával jí ruku. Naproti tomu jeho bratr na ni sotva pohlédl. „Jak se ti daří? Už dávno jsem nikoho od vás neviděl.“

„Daří se nám… daří se nám dobře, děkuji,“ vzmohla se Dorcas ztěžka na společenskou frázi.

Sybil se na Jakea kriticky podívala. Nikdy příliš nezastírala, že mladší syn Jasper je jí víc po chuti.

Takhle to nepůjde, olízla si Dorcas suché rty, v téhle společnosti v životě neřekne, co má na srdci. Nejraději by se zvedla a co nejrychleji utekla. To ale udělat nemůže. Dodala si tedy odvahy a obrátila se na Bernarda: „Myslíš, že bychom si mohli krátce promluvit mezi čtyřma očima? Jde o delikátní záležitost…“

Sybil po ní vrhla nenávistný pohled a našpulila rty. Bernard ztěžka, dramaticky vydechl: „Jak chceš. Pojďme tedy do mé pracovny.“ Vzal si svou sklenku brandy a vypochodoval z místnosti. Dorcas se v rychosti uklonila chlapcům i švagrové a spěchala za bratrem.

„Tak co je to za delikátní záležitost, kterou se mnou nemůžeš probrat před mou rodinou?“ zeptal se Bernard napřímo, jakmile za nimi zapadly dveře.

„Já… já mám potíže. Finanční potíže,“ vykoktala Dorcas.

Bernard svraštil čelo a zatočil jantarově zbarvenou tekutinou ve sklenici: „To by snad měl řešit Gerald, ne? Jeho podnik snad prosperuje...?“

„On… on odešel,“ svěsila Dorcas hlavu, aby Bernard neviděl, jak jí studem planou tváře. Gerald, zpropadený Gerald. Pokolikáté už ho proklela? Bývaly doby, kdy by jim tohle nikdy neudělal, ale časy se nejspíš změnily. A lidé zrovna tak. „Zdá se, že mě v tom nechal samotnou,“ pokračovala chvějícím se hlasem. „Podnik je prý v potížích už nějakou dobu. Nevěděla jsem to až do včerejška, kdy mě navštívil účetní z cihelny. Tak jsem běžela do banky, tam jsou ale také jen samé dluhy. Advokát mě varoval, že jestli je ihned nezaplatím, budu muset prodat dům – tedy, to, co z něj Gerald ještě nestihl zastavit.“

„O jakých penězích to mluvíme?“ přerušil ji Bernard. „O stovkách liber? O tisících?“ dodal, když Dorcas zavrtěla hlavou.

Sáhla do kabelky a podala mu složený list papíru, který předtím dostala od advokáta. Bernard ho rozložil a zajíkl se: „Tolik? A ty snad čekáš, že ti půjčím tolik peněz?“

Dorcas začala ronit slzy, to ale Bernarda nijak neobměkčilo. Chvíli přecházel po pokoji, papírem s finančním obnosem netrpělivě třepal v prstech. Pak konečně řekl: „Myslím, že tvůj advokát má pravdu: prodej všechno, co můžeš. Ale kam mohl Gerald zmizet?“

„Nevím, napsal mi jen, že je mu to líto a že se omlouvá. Ale co bude se mnou a s děvčaty, když prodám dům?“ vzlykla Dorcas. „Kam půjdeme? Z čeho budeme žít?“

Bernard se už chystal odseknout, že to není jeho starost, pak si však uvědomil, co by tomu asi řekli lidé, kdyby se dozvěděli, že se ke své sestře otočil zády a nechal ji živořit úplně bez prostředků. Bouchnul pěstí do stolu: „Pitomec, tenhle Gerald! Neříkal jsem ti stokrát, že si ho nemáš brát?“

Dorcas se kousla do rtu: Bernard na ni křičí, jako by byla malé děcko. Ale co má dělat? Musí to snést.

Bernard si sedl za stůl: „Než se rozhodnu, co udělám, musím promluvit s účetním v cihelně a s tvým advokátem.“ Dorcas kývla a zvedla se k odchodu. „Dáš mi zítra vědět?“

Bernard jen stroze přikývl a Dorcas opustila dům s tvářemi planoucími hněvem a ponížením.

„Konečně!“ nastoupila na matku Abigail, sotva vešla do domu. „Teď už nám řekneš, co se děje?“ Tušila, že to musí být něco vážného. Otec se neobjevil ani k obědu, ani k večeři a matka za celý den nepozřela ani sousto.

„Budete muset ještě chvilku počkat,“ odsekla Dorcas příkře.

„Ale proč?“ zlobila se Abigail. „A kde je otec? Už tu měl dávno být.“

„Obávám se, že váš otec dnes domů nepřijde,“ řekla a podala kloubouk a rukavice Hetty, která se tvářila skoro stejně ustaraně jako děvčata. Bez dalšího vysvětlení zmizela za dveřmi. Abigail, Emmy i Hetty ji provázely ustaranými pohledy.

Druhý den se Dorcas neobjevila ani u snídaně, ani u oběda, a když jí Emmy později odpoledne zlehka zaklepala na dveře, aby se zeptala, jestli je v pořádku, poslala ji Dorcas pryč.

„Bojím se, že matka má opravdu vážné starosti,“ sdělovala pak Emmy Abigail.

„To bych jí radila,“ nafukovala Abigail uraženě tváře, „protože mi slíbila, že dnes půjdeme ke švadleně vyzkoušet mé nové večerní šaty. Slíbila mi to, ale nikam jsme nejely, takže šaty do mého odjezdu do školy jistě nebudou hotovy.“

Emmy se jen smutně usmála. Abigail neumí myslet na nic jiného než sama na sebe. Byla někdy příšerně sobecká, ale Emmy ji přesto měla ráda. Víc než Abigail ji teď ale trápilo pomyšlení na otce: ještě nikdy se nestalo, aby na noc nepřišel domů.

K večeru dorazil strýc Bernard. Emmy ho usadila v salonu a běžela říct matce, že přijela návštěva. Zpoza zamčených dveří matka zahuhlala, že hned přijde. Když se po chvíli vynořila z pokoje, Emmy se lekla: Matka měla oči opuchlé pláčem a byla bledá jako stěna. Na sobě měla stejné šaty, jako když včera večer přijela, jen mnohem pomačkanější. Asi v nich spala. Vlasy si nechala neupravené, trčely jí na všechny strany. Takhle Emmy matku ještě nikdy neviděla, v ničem nepřipomínala tu pyšnou, arogantní ženu, kterou znala.

Dorcas sešla na nejistých nohou ze schodů, před salonem se zhluboka nadechla a pozdravila Bernarda, který se k ní otočil od krbu.

„Tak co? Mluvil jsi s nimi?“ tázala se okamžitě.

„Mluvil,“ odpověděl Bernard ponuře. „Obávám se, sestro, že je to ještě daleko horší, než sis myslela. Obávám se, že ti nemůžu nijak pomoct.“ Na chvíli se odmlčel a pak pokračoval: „Prodej všechno, co můžeš, jak ti radí pan Lansdown. Jestli to nebude dost, pomůžu ti se splacením zbývajícího dluhu.“ Bernard vrhl na zlomenou Dorcas nesouhlasný pohled. „Nemůžu uvěřit tomu, žes byla tak hloupá a nechala to dojít tak daleko.“

„Vůbec nic jsem nevěděla,“ vzlykla Dorcas.

„Jistě,“ ušklíbl se Bernard, „starala ses jen o to, jak utratíš peníze, které Gerald vydělá.“

„Ale já nemůžu prodat dům!“ štkala Dorcas pateticky. „Co by tomu řekli lidé? Budou se nám posmívat. A kde bychom bydlely? A jak zaplatím Abigail školné?“ Pak ji něco napadlo. „Otec přece ve své poslední vůli napsal, že mohu bydlet v Crossroads, jak dlouho budu potřebovat.“ V jejím hlase vibrovala panika, ale i vztek na Geralda. Kdyby tu teď byl, zakroutila by mu krkem.

„Toho jsem si dost dobře vědom,“ odpověděl Bernard chladně. „Můžeš tam bydlet. Nemám v úmyslu nechat vás spát pod mostem.“

„Budeme tam jen my dvě s Emerald,“ spřádala už Dorcas plány, „Abigail je přes rok na internátu, příští rok půjde do školy pro mladé šlechtičny ve Francii.“

Bernard se sarkasticky rozesmál: „Ty si snad myslíš, že budu platit Abigail školné? To se tedy pleteš. Škola skončila.“

Dorcas zbledla ještě víc a zaťala pěsti: „Ale… to ji… to ji zlomí.“

„Je mi líto,“ pokrčil Bernard rameny. „Nebudeš mít víc peněz než jen na základní výdaje. Teď se musíme pokusit odnést odsud co nejvíc nábytku na zařízení chalupy, než přijdou exekutoři.“

„Jaké chalupy?“ zděsila se Dorcas. „Snad budeme bydlet s vámi v domě, ne?“

„Sama dobře víš, že by to nedělalo dobrotu. Ty a Sybil se prostě nesnesete. Už druhý den byste si vzájemně vjely do vlasů. Probrali jsme to spolu. Budete s děvčaty bydlet v jednom z domků pro čeledíny.“

„Pro čeledíny?!“ škytla Dorcas v hrůze.

Bernard přikývl: „Je, pravda, trochu zanedbaný, byl už dlouho prázdný. Ale moji dělníci tam spraví střechu a pak už si to s děvčaty zařídíte tak, aby to bylo obyvatelné.“

„Ale… ale,“ Dorcas lapala po dechu, točila se jí hlava a vypadalo to, že se snad udusí, „otec píše v poslední vůli, že na Crossroads můžu bydlet, jak dlouho…“

„Vždyť přesně tohle ti nabízím,“ skočil jí Bernard do řeči, „bydlení na Crossroads. Ber, nebo nech být. Já teď musím za panem Lansdownem, dát věci do pohybu.“ Rozhodným krokem vyšel ze salonu a zabouchl za sebou dveře.

Kapitola čtvrtá

Prakticky okamžitě se ale dveře zase rozletěly a dovnitř vběhla Abigail následovaná Emmy.

„Proč tu byl strýček Bernard? A proč bouchá dveřmi? V hale kolem mě prošel a ani nepozdravil,“ nafukovala Abigail tváře, pořád ještě uražená, že zmeškala termín u švadleny.

Dorcas se zhluboka nadechla. Bojovala s touhou utéct a zamknout se ve svém pokoji a tam si lízat rány, které její pýše Bernard právě zasadil. Ale déle už to před děvčaty nemůže tajit, musí jim to říct, ať už to má za sebou.

„Sedněte si. Musím vám něco říct,“ prohlásila a vážně se na ně zadívala.

Děvčata si sedla na sofa naproti matce a upřela na ni napjaté pohledy. Dorcas si olízla rty. „Bojím se, že mám velmi špatné zprávy.“

„Souvisí to s tatínkem? Stalo se mu něco zlého?!“ vyskočila Emmy zděšeně z pohovky.

„Myslím, že ne, myslím, že je v pořádku“ odpověděla Dorcas s odporem, „ale něco společného s ním to má. Opustil nás, abyste věděly, nechal nás ve štychu.“

Zmatena matčiným hrubým slovníkem se děvčata na sebe tázavě podívala. „Co tím myslíš?“ zeptala se Abigail.

„Váš otec nadělal spoustu dluhů a my teď musíme všechno prodat, abychom jeho dluhy splatily. Včetně domu.“

„Co?“ vyjekla Abigail. „A kde budeme bydlet?“

Dorcas nikdy nezastírala, že dává Abigail přednost před Emmy. Možná to bylo proto, že byla hezčí, otevřenější, při úsměvu se jí dělaly ďolíčky v tvářích, kterým nešlo odolat, myslela si vždy Emmy. Dnes však byla matka příliš v šoku, než aby jedné z dcer věnovala více pozornosti než druhé.

„Mluvila jsem o tom s vaším strýcem,“ řekla Dorcas vyhýbavě, aniž zmínila domek po čeledínech. „Zítra, až si promluví s advokátem, budu vědět víc.“

„Třeba to všechno nebude tak zlé,“ snažila se Emmy pozvednout všem náladu. Vlastně se mnohem víc strachovala o otce než o peníze a ztracený dům, což se ovšem neodvažovala říci nahlas.

„Ujišťuji tě, že to zlé je,“ šlehla po ní Dorcas zlobným pohledem, jako by tušila, že Emmy myslí na Geralda. Vlastně na srdečný vztah mezi svou starší dcerou a svým manželem vždycky trochu žárlila.

Abigail začala fňukat: „Znamená to snad, že ani zítra nepojedeme ke švadleně? Potřebuju do školy nové šaty!“

„Nebudeš mít ani nové šaty, ani školu,“ vyjelo z Dorcas. Vlastně to takhle příkře říct nechtěla.

„Co?!“ Abigail zbledla. „Ale přece musím dokončit ročník. A pak musím do Francie.“

Dorcas zavrtěla hlavou. „Mám po babičce malinké dědictví, které jsem uložila stranou. Z toho budeme moci nějaký čas skromně žít, ale obávám se, že škola…“

Abigail začala nahlas vzlykat. Emmy se na ni kriticky podívala. Jak může v takovou chvíli myslet na šaty a na školu?

„Můžu ti nějak pomoct, maminko?“ zeptala se, „něco ti přinést?“ Matka jako by za posledních pár hodin zestárla o dobrých deset let.

Teď nepřítomně zírala z okna do temné noci. „Ne, ne, díky,“ probrala se Dorcas nakonec a vstala z křesla. „Pokud vám to nevadí, půjdu do svého pokoje a trochu si utřídím myšlenky.“

Emmy chytila Abigail za paži a vytáhla ji ven ze salonu. Sotva byly venku, Abigail se jí vysmekla a vztekle zadupala: „Jak nám to táta mohl udělat? Znamená to snad, že budeme bydlet u strýčka Bernarda a tety Sybil? Ta mě nemá ráda. Nikdy neměla. Zaslechla jsem jednou, jak říká tátovi, že jsem přelétavá a rozmazlená.“

Emmy dala v duchu tetě Sybil za pravdu, ale nahlas to neřekla. Místo toho si povzdechla: „Spíš bychom měly myslet na tatínka. Musel mít hrozné starosti.“

„Ať jde klidně k čertu,“ procedila Abigail nenávistně mezi zuby. „Jak mohl jen tak odejít a nechat všechny starosti na mamince?“ rozčilovala se. „A co bude s mým poníkem, když se odsud odstěhujeme?“

Emmy už toho měla dost, Abi prostě neumí myslet na nic jiného než na sebe. Ona se naproti tomu nedokázala zbavit myšlenek na otce, jak teď někde sám a opuštěný trpí. Začala ji z toho všeho bolet hlava.

„Promiň,“ řekla tiše, „půjdu si lehnout. Potřebuju trošku přemýšlet.“ S těmito slovy zanechala Abi za sebou. Ta jen nevrle pohodila hlavou a s rukama za zády dál kroužila po vyleštěných kachličkách v hale.

Druhý den ráno snídala Abigail s obvyklou chutí, zato Emmy se každé sousto zasekávalo v krku. Celou noc nespala, házela sebou v posteli a přemýšlela, jak a kde najít tatínka. K ránu se dokonce rozhodla, že osedlá vlastního poníka a pojede ho hledat. Naštěstí zvítězil zdravý rozum: bylo by to jako hledat jehlu v kupce sena, otec mohl být kdekoli na světě. Zůstala tedy ležet a melancholicky sledovala, jak se do oken vkrádají první paprsky svítání.

S půlkou párku v puse ji Abi oslovila s optimistickým názorem: „Myslím, že se táta dnes vrátí, protože už si promyslel, jak to dá všechno zase do pořádku.“

„Pochybuji,“ zavrtěla Emmy hlavou, ačkoli jí bylo líto, že musí Abi – i sebe – zklamat. „Jestli je to tak zlé, jak matka líčí, bude se otec jistě stydět ukázat se tu.“

Abi polkla. „Správně. Jen ať se stydí. Má proč.“

Emmy se nesouhlasně zamračila. „Napadlo tě někdy, že na jeho problémech máš taky svůj podíl?“ vyčítala sestře s rostoucím vztekem. „Pořád potřebuješ nové šaty, starý poník ti byl moc malý, a co myslíš, kolik stojí tvoje škola?“

Abi vzpurně pohodila hlavou. „Tak mi měl říct, že si to nemůže dovolit.“

„To jistě,“ komentovala Emmy sarkasticky s rukama bojovně založenýma v bok, „a riskovat jeden z tvých pověstných záchvatů vzteku.“ Abi okamžitě zmlkla. Nebyla na sestřin odpor zvyklá. Popravdě by mohla na prstech jedné ruky spočítat chvíle, kdy se na ni Emmy opravdu zlobila. Teď jí ale plály oči hněvem. „Jsi… jsi prostě hrozně sobecká,“ ukončila Emmy svou výchovnou lekci a vyběhla z jídelny, až za ní vlála sukně. Abi zůstala šokovaně stát s pusou dokořán.

V hale se málem srazila s Hetty, která s mísou včelího vosku v rukou spěchala leštit zábradlí.

„Jste v pořádku, slečno?“ zeptala se účastně, když v Emmyiných očích zahlédla slzy.

„Ach, Hetty, ráda bych ti řekla, že ano, ale není to pravda,“ vzlykla Emma, chytila si sukně do rukou a utíkala po schodech nahoru do svého pokoje.

Hetty se kousla do rtu a přemýšlela, co se asi děje. V tomhle domě sloužila od svých třinácti let a Emmy měla moc ráda. Nikdy se k ní nechovala povýšeně jako Abigail nebo paní Dorcas. Teď si o ni dělala vážné starosti.

Dodala si odvahy a zaklepala na dívčiny dveře. Věděla, že by to neměla dělat: kdyby ji u toho chytila hospodyně, paní Parrotová, jistě by jí vyčinila, ale nemohla si pomoct.

„Dále,“ ozvalo se přidušeně zpoza dveří. Hetty vešla. Emmy ležela na posteli a usedavě plakala.

„Můžu pro vás něco udělat, slečno?“ zeptala se tiše.

Emmy se zpod slz chabě usmála. „Leda bys měla kouzelnou hůlku a uměla čarovat.“ Pak si Emmy sedla a hřbetem ruky si otřela uplakanou tvář. „Promiň, Hetty, obvykle nekňučím jako ublížené štěně, ale…“ zarazila se. Má Hetty říct, co se stalo? A proč vlastně ne? Za chvíli to stejně budou vědět všichni. Poplácala dlaní přehoz na posteli a vyzvala Hetty, ať si k ní sedne. Nakonec jí všechno řekla.

Hetty nepříznivé zprávy vyděsily. „Takže prodáte dům a my všichni přijdeme o místo?“ Hetty svým platem živila ovdovělou matku, která na dceru plně spoléhala.

„Patrně ano,“ připustila Emmy a cítila se mizerně. „Ale zkusím přemluvit matku, aby si alespoň tebe nechala,“ dodala rychle.

„A kde budete bydlet?“

„Zřejmě u strýčka Bernarda a tety Sybil na Crossroads. Ale nevím to jistě. Dnes nám to má strýček Bernard přijít říct. A Hetty? Nikomu to neříkej, ano?“ zaprosila Emmy.

„Neřeknu, samozřejmě že ne,“ ujistila ji Hetty. „A teď už musím do práce, jinak paní Parrotová spustí povyk.“ Naposledy Emmy povzbudivě stiskla ruku a chvátala ke dveřím s nadějí, že si její chvilkové nepřítomnosti nikdo nevšiml.

Bernard přijel pozdě odpoledne, tvář měl bledou a zachmuřenou. Hetty ho uvedla do salonu, spěchala přivolat Dorcas, která se k bratrovi o pár minut později připojila. Samozřejmě poručila Hetty připravit čaj. Se slůvky jako prosím nebo děkuji se neobtěžovala a dívce to ani nevadilo. Na chování své paní už byla dávno zvyklá.

„Tak co?“ oslovila Dorcas bratra s nadějí v hlase, jako by očekávala, že se mu během dne podařilo všechen ten chaos zázračně vyřešit.

Bernard zkřížil ruce za zády a obrátil se na Dorcas s vážnou tváří: „Zdá se, že se nedá nic dělat. Situace je zlá. Poté, co jsem promluvil s panem Lansdownem, musel jsem požádat pana Davidsona, aby propustil všechny dělníky a provoz cihelny ukončil. Není ani dost peněz na výplaty. O ty se samozřejmě postarám, ale víc si nemůžu dovolit. Cihelna se musí prodat, dům samozřejmě také, už jsem instruoval pana Lansdowna, aby to zařídil. Co nevidět přijdou exekutoři, aby zjistili, co je tu cenného. Radím ti, aby sis rychle rozmyslela, co si chceš vzít s sebou, než ti to zabaví.“

Dorcas kývala hlavou ze strany na stranu, jako by měla nějaký záchvat. „Co ale bude se mnou a s děvčaty?“ bědovala.

Bernard se nahlas nadechl. „Budete mít střechu nad hlavou a hladovět taky nebudete. A děvčata už jsou dost stará na to, aby si našla nějakou práci.“

„Práci?!“ otřásla se Dorcas. „Vždyť byly vychovávány jako mladé dámy! Jakou práci by asi tak měly dělat?“

„Guvernantky, chůvy, co já vím?“ vzdychl Bernard. „Něco už nás snad napadne. A kromě toho máš ještě to dědictví po babičce, jestli si správně vzpomínám.“ Dorcas neochotně kývla a Bernard zabubnoval prsty po stole. „Tak vidíš, to vás chvíli udrží nad vodou, když budete šetřit. Musím už jít, mám i bez vás své práce dost,“ rozloučil se chvatně a bez náznaku srdečnosti. Ve dveřích se ještě zastavil: „Okamžitě pošlu do chalupy své muže, ať ji pro vás opraví. Snad to včas stihnou a vy se budete moct příští týden nastěhovat. Nashle.“

Když odešel, seděla chvíli Dorcas bez hnutí v křesle a zírala před sebe. Připadalo jí, že se její nejhorší noční můry zhmotnily, ale nějak se s tím bude muset vyrovnat. Musí promluvit s personálem: jestli nejsou peníze ani na zaplacení mezd dělníkům z cihelny, pro ně peníze také nebudou.

Z myšlenek ji vytrhly Emmy a Abigail, které vběhly do salonu. „Tak co? Co říkal strýček Bernard?“ zeptala se kupodivu jako první Emmy.

„Je to velmi zlé, Emerald,“ odpověděla Dorcas, která Emmyino jméno nikdy nezkracovala, „ještě horší, než jsem si myslela. Požádej, prosím, Hetty, ať svolá personál na zítřejší ráno. Dnes už bych to nezvládla. Přijdeme o cihelnu i o dům, přesně tak, jak to strýček předpovídal. Nebudeme mít dost peněz na zaplacení mezd, takže budu muset všechny propustit. Příští týden se přestěhujeme do Crossroads, ještě než přijdou exekutoři.“

„Brr,“ otřásla se Abigail, „nechci bydlet s tetou Sybil!“

„Nebudeme bydlet s tetou Sybil, holčičko, budeme bydlet v…“ hlas se jí zlomil, „v takovém malém domku, který pro nás strýček Bernard připravuje.“

„V domku?“ otřásla se Abigail, „ale to se nám budou všichni smát. A kdo nám tam bude vařit? A uklízet?“

„Podle strýčka Bernarda to asi budeme muset zvládnout samy,“ odpověděla nejistě Dorcas. Když viděla, že Abigail nabírá, honem dodala: „Ale ráda bych si nechala alespoň Hetty. Samozřejmě s mnohem nižším platem, bude-li souhlasit.“

„Neumím vařit ani uklízet,“ natahovala Abigail.

„Tak se to holt naučíme. I kdyby s námi Hetty šla, nemůžeme nechat všechno na ní,“ vložila se do hovoru Emmy – praktická jako vždy. „Nakonec, budeme mít střechu nad hlavou. Kolik bezďáků ji nemá a co by za ni dali.“ Emmy litovala především zaměstnance. Jak to zvládnou, když budou muset odejít?