BELADONA

BELLADONNA

Copyright © 2022 by Adalyn Grace, Inc.

All rights reserved.

Translation © Viktorie Košnarová, 2023

ISBN 978-80-242-9464-3

Obsah

PROLOG

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

ČTYŘICET TŘI

ČTYŘICET ČTYŘI

ČTYŘICET PĚT

ČTYŘICET ŠEST

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

V lesích stojí dům s artušovským stolem plným lahůdek.

Tento příběh je pro ty,

s nimiž jsem u toho stolu seděla

a kteří očarovali mé psaní.

PROLOG

Začalo to pláčem dítěte.

Signa Farrowová, zavinutá do roucha rudého jako krev, byla nejpozoruhodnější účastnicí oslavy a její matka to hodlala dokázat.

„Jen se na ni podívejte,“ broukala a zvedla vyparáděné děťátko, aby ho mohli všichni obdivovat. „Není to to nejdokonalejší stvoření na světě?“ Rima Farrowová se rozzářeně otáčela a ukazovala své dítě davu. Každou část těla měla ozdobenou elegantními šperky, dárky od manžela architekta. Šaty z temně kobaltového hedvábí se nadýmaly nejširší krinolínou v místnosti.

Farrowovi patřili k nejbohatším místním rodinám a všichni přítomní se snažili smočit prst alespoň ve zlomku jejich bohatství. A tak si na tváře nalepili úsměvy, po nichž, jak věděli, Rima toužila, a cukrovali na dítě, které s takovou láskou chovala.

„Je krásná,“ podotkla jedna žena, která víc než dítě sledovala Rimu, a přitom si na protest proti letnímu vedru ovívala lepkavou pokožku.

„Dokonalá,“ dodala jiná a schválně přehlížela Signin křivý nosík a svrasklý krček.

„Jsem si jistá, že bude po matce. Požíračka srdcí nezvaných nápadníků.“ Tohle řekl muž, který na sobě nedával znát, jak hluboce ho zneklidňovaly Signiny oči – jedno ledově modré, druhé jako roztavené zlato. Obě na novorozence až příliš vědoucí.

Signa pořád plakala – byla celá rudá a zpocená. Všem, kdo ji viděli, to připadalo typické. Léta ve Fiore bývají jako horká mokrá deka. Venku či uvnitř, těla se leskla potem, který pokrýval kůži jako závoj. Proto nikdo nečekal to, co dítě už vědělo. Do Foxglove Manor už si našel cestu Smrtonoš. Signa ho cítila poletovat kolem sebe jako příliš dotěrnou mouchu. Smrtonoš jí bzučel pokožce, ježily se jí z něj chloupky vzadu na krku. V jeho přítomnosti se Signa uklidnila, ukonejšená chladem jeho blízkosti.

Nikdo jiný však podobnou úlevu necítil, protože Smrtonoš přichází jen na zavolání. Toho večera ho povolali na Foxglove, kde každou kapku vína obohatil jed.

Napřed se dostavil kašel. Jeho záchvaty postihly celou společnost, ale hosté kašlali do svých hezkých bílých rukavic a navzájem se omlouvali. Domnívali se, že to zavinilo nějaké jídlo. Na Rimě se projevily příznaky jako na první. Spánky jí zbrotil studený pot a dech jí slábl. Podala dítě nejbližší služebné. „Promiňte,“ řekla s rukou na krku a prsty zmáčenými potem, který se jí usadil v jamkách nad klíční kostí. Znovu zakašlala, a když odtáhla ruce od úst, měla saténové rukavice potřísněné krví stejné barvy, jakou měly šatičky jejího dítěte.

Tehdy už před ní stál Smrtonoš a dítě sledovalo, jak pokládá Rimě ruku na rameno. Naposledy se nadechla a její tělo padlo na podlahu.

Smrtonoš se nezastavil jen u Rimy. Prohnal se celým panstvím a sbíral ubožáky, jejichž tváře rudly, jak se snažili nadechnout. Bral mezi tanečníky i hudebníky a jediným ledovým dotekem je připravoval o dech.

Někteří se pokoušeli doběhnout ke dveřím v domnění, že tu musí být cosi ve vzduchu, a když se dostanou na zahradu, budou zachráněni. Jeden po druhém padali jako hvězdy a unikli jen ti, kdo dosud neochutnali víno.

Služebná sotva stačila odnést Signu do dětského pokoje, než i jí vytryskly z úst rubíny a Smrtonoš jí zastavil srdce a složil její tělo na zem.

Signa se pachu smrti nebála ani jako nemluvně. Místo aby ji ten zmatek kolem ní zneklidnil, soustředila se na to, co nikdo jiný nemohl vidět – na namodralou záři průhledných duší, které zaplnily dům, když je Smrtonoš vytáhl z mrtvol. Některé šly pokojně a v očekávání přechodu na onen svět se držely za ruku s partnerem. Jiné se pokoušely probojovat zpátky do těla nebo utéct před smrtí. Ta je však nehonila.

Uprostřed toho všeho v dětském pokoji tiše stála zářící Rima a prázdným pohledem zamračeně zírala na Smrtonoše překračujícího práh. Kráčel nehlučně a přiblížil se k dítěti jako pohyblivý stín. Smrtonoš nepotřebuje být viděn, má být cítěn. Jako tíha na hrudi nebo příliš těsný límeček, pád do chladných smrtí-cích vod.

Smrtonoš je dusivý a ledový.

A přesto, když si přišel pro Signu, zkonejšenou otráveným mateřským mlékem, dítě zívlo a před jeho stínem se jen schoulilo.

Smrtonoš couvl a stín ho následoval. Ještě jednou se pokusil Signu dostat, ale jeho dotek nevyvolal letmé pohledy na život, jaký dítě vedlo. Místo toho Smrtonoš uviděl něco, co předtím nikdy ne – její budoucnost.

Skvělou a nepředstavitelnou budoucnost.

Jeho dotek nedokázal holčičku zabít. Kroužil kolem ní, zmatený i fascinovaný tím, co viděl.

Rima si sice přála zůstat, počkat, až se k ní její dítě připojí, ale Smrtonoš odstoupil a podal jí ruku. Ke svému úžasu se jí chopila. „Ještě nepřišel její čas,“ řekl Smrtonoš, „ale tvůj ano. Pojď se mnou.“ Příliš mnoho duší tam čekalo na přepravu. On se ale vrátí. To dítě si brzy zase najde.

Rimina duše, ruku v ruce se Smrtonošem, vrhla poslední pohled na dítě, které tam nechávala samotné v domě plném mrtvol. Modlila se, aby někdo Signu brzy našel a ochránil ji.

Večer začínal pláčem dítěte a také jím končil. Jenže tentokrát ho nikdo neslyšel.

JEDNA

Říká se, že k zabití člověka stačí pět kuliček beladony neboli rulíku zlomocného.

Jen pět kuliček utržených přímo mezi listovím. Nebo rozmačkaných a vypitých v šálku čaje. Tomu dávala Signa Farrowová přednost.

Skláněla se nad kouřícím měděným hrnkem s obočím zvlhlým potem a vdechovala páry. Sníst kuličky rulíku by bylo určitě jednodušší, ale ona stále ještě zjišťovala, jak beladona působí na její tělo, a to poslední, co by si přála, bylo, aby ji teta Magda našla na zahradě v bezvědomí s jasně fialovým jazykem.

Totiž, ne znovu.

Od chvíle, kdy Signa viděla Smrtonoše naposledy, už uplynul týden. Z úkrytu ho dokázal vylákat jedině poslední dech a nikdy neodcházel s prázdnýma rukama. Tedy, tak to alespoň mělo být. Signa Farrowová však byla dívka, která nemůže zemřít.

Poprvé Smrtonoše zahlédla, když jí bylo pět a spadla ze schodů v domě své babičky. Přerazila si krk a měla ho ohnutý, když se na něj dívala ze studené podlahy. Nejasně chápala, že její mladé tělo není stavěné na to, aby podobné věci přežilo, a napadlo ji, jestli se nedostavil, aby si ji odvedl. On přesto nic neříkal, jen sledoval, jak jí kosti zase zaskočily na místo. A když se z pádu, který ji měl zabít, vzpamatovala, zase odešel.

Znovu ho viděla za dalších pět let. Pozorovala ho od babiččiny smrtelné postele. Smrtonoš vzal starou paní za ruku a uvolnil duši z těla. Byla nemocná už celé měsíce, a než dovolila Smrtonoši, aby ji odvedl na onen svět, políbila Signu na čelo a usmála se.

Signa žadonila, aby se Smrtonoš vrátil. Aby přivedl babičku zpátky. Držela babičku za ruku a plakala, až v ní žádná slza nezbyla. Smrtonoše nikdo jiný neviděl, ani duše, které odváděl, a tak si říkala, jestli to celé nebyla její chyba. Protože je dívka, která vidí Smrtonoše.

Nevěděla, jak dlouho v tom domě zůstala, dokud někdo neucítil mrtvé tělo a nenašel ji schoulenou u babiččiny postele s rozcuchanými vlasy a v nepraných šatech. Vytáhli ji z domu a odvedli k prvnímu z dlouhé řady nových poručníků.

Příštích několik let strávila testováním svých schopností. Začala tím, že se píchla trnem do prstu a dívala se, jak vytryskla krev a hned zmizela, jako by kůže nikdy nebyla porušená. Pokračovala skákáním z kamenů dostatečně vysokých na to, aby si při dopadu polámala kosti. Signa nakonec zjistila, že ucítí jen ostré prasknutí a za pár minut může v klidu odejít po svých.

S kuličkami rulíku však zprvu neměla v úmyslu experimentovat. Jen je pár měsíců po příjezdu utrhla v tetině zanedbané zahradě v domnění, že se jedná o borůvky. Neměla ani tušení, že jsou jedovaté, dokud se jí nezamžil zrak a nepadla do plevele. Tehdy se objevil Smrtonoš a sledoval ji zpoza pokřiveného dubu. Dokonce ani Signa se nezotavila dost rychle, aby si s ním promluvila, protože ji vyrušila teta Magda, která ji na zahradě našla na zemi s fialově poskvrněnými ústy a smrtícími kuličkami v ruce. Ženu málem skolil infarkt, když se Signa náhle vztyčila. Její organismus vypudil jed v několika minutách.

Toho dne se Signa něco naučila – jak vytáhnout Smrtonoše ze stínů. S tím vědomím mu už odmítala dovolit, aby se před ní skrýval.

Zvedla hrnek k ústům, ale sotva jazykem ochutnala horkou páru, někdo jí měděnou nádobu vyrazil z rukou, až spadla z rozvrzané dřevěné lavice v kuchyni, na níž seděla. Hrnek klapnul o zem a po odřených dlaždicích se rozlil fialový čaj.

Signa se prudce otočila a uviděla zamračenou tetu Magdu. Takhle se tvářila často, ale při bližším pohledu se ukázalo, že se jí v Signině přítomnosti také třese tenký spodní ret a kožnaté ruce. Že má rozšířené zornice a vrásčité čelo pokryté tenkým závojem potu.

„Myslíš si, že nevím, co máš za lubem, ty proklaté dítě?“ Teta Magda popadla hrnek. Čichla si k němu, nahlédla dovnitř a ušklíbla se nad rozdrcenými bobulemi. „Ty nestydo, konáš tu dílo ďáblovo!“

Teta Magda hodila hrnek po Signě, ta uhnula, a tak ji trefil do ramene. Zbylo v něm dost tekutiny, aby ji spálila, a purpurová šťáva jí umazala oblíbený šedý kabát. „Varovala jsem tě, co se stane, když mi zatáhneš to své čarování do domu.“

Signa ignorovala spálenou pokožku a tvrdě se podívala tetě do očí. „Byl to čaj.“ Promluvila tak pevně, že by se každý, kdo ji neznal, domníval, že mluví pravdu. Teta Magda ji naneštěstí znala dobře. Považovala se za příliš chytrou a bohabojnou ženu, aby se nechala ošálit nějakou „čarodějnicí“.

Ne že by se Signa pokládala za čarodějnici, samozřejmě. Přestože milovala botaniku a často si přála, aby znala pár kouzel. Jak by bylo báječné umět zaříkadlo, které by odstranilo prach z téhle barabizny, nebo ji nakrmilo něčím jiným než oschlým chlebem a nápojem, který si mohla připravit jen z toho mála, co jí tam Magda nechala.

„Sbal si věci,“ štěkla teta Magda a škvírou v kuchyňském okně zasyčel závan podzimního větru. Teta si přitáhla kabát pevněji ke křehkému tělu. Kůže jí pomalu šedla a hrudí jí často otřásal vlhký štěkavý kašel. V těch chvílích se Signa obvykle zadívala za tetu do stínů v očekávání, že si pro ni přijde Smrtonoš. Obávala se toho od té doby, co před týdnem začala kašlat. „Dneska budeš spát v kůlně.“ Magda to řekla tak chladně, až se Signě zachvěly útroby a přála si, aby bývala nikdy neměla tu smůlu a neujala se jí tahle strašná ženská. Škoda, že si nemohla vybírat.

Kvůli dědictví, které měla mít k dispozici po dosažení dvacátých narozenin, a rentě, kterou za ni pobírali její opatrovníci, o Signu kdysi potenciální poručníci bojovali. Jako první ji vyhrála babička, ale ne z chamtivosti, nýbrž z lásky. Když umřela, poslali Signu k matčinu bratrovi, mladému zdravému bankéři, majiteli krásného panství s bohatým milostným životem. Přestože ji často nechával o samotě, ty roky s ním nebyly pro Signu nepříjemné. Měla dokonce i kamarádku, Charlottu Killingerovou, která s ní běhala po lese a podnikala výzvědné výpravy po okolí.

Strýcův milostný život byl nakonec bohatý až příliš – v pouhých třiceti zemřel na nemoc, jíž ho nakazila jedna z jeho mnoha partnerek. Signa doufala, že se jí ujme Charlottina rodina, ale dozvěděla se, že Charlottina matka zemřela na stejnou chorobu. Skandál, který následoval, definitivně ukončil jejich přátelství a Signa od té doby od Charlotty už nedostala ani dopis.

Ty zvěsti se začaly šířit, když bylo Signě dvanáct, a zhoršily se poté, co ji její třetí poručník jel vyzvednout a cestou zahynul při tragické nehodě kočáru a následně se čtvrtý opatrovník utopil ve vlastní vaně po požití nadměrné dávky sedativ a lihovin. To dítě nosí smrt, říkali někteří. Je to nejhorší čarodějnice, zplozená samotným ďáblem. Kam se pohne, všude ji následuje Zubatá. Signa nikdy na svoji obranu neřekla ani slovo, protože si nebyla jistá, jestli to není pravda.

Předstírala, že ty duše, které míjela na ulicích, či s nimi dokonce sdílela domov, nevidí v naději, že ji neosloví a jednoho dne snad úplně zmizí. Ignorovat je však nebylo snadné. Někdy si myslela, že vědí, že se před nimi skrývá, a chovají se proto o to hůř: Kvíleli po domě a strašili v zrcadlech a snažili se Signu svými kousky zaskočit a zastrašit.

V Magdině domě naštěstí žádní duchové nežili, ale to Signinu situaci nijak neulehčovalo. Teta Magda patřila k lidem, kteří na celé dny zmizí v hráčských doupatech a pokaždé se vrátí s prázdnými kapsami. Takovými hloupostmi jako zásobováním kuchyně se nezabývala, ani tím, zda Signa v té zaprášené díře, kterou nazývala domovem, může dýchat. Zajímala ji jedině renta, kterou za ubytování Signy dostávala.

Signa chápala, že se jí teta bojí, dokonce to i očekávala, ale to jí život nijak neulehčilo. Už jen pár měsíců chybělo do dne, kdy jí bude dvacet a bude se moct ujmout svého dědictví a postavit si vlastní dům plný světla a tepla a hlavně lidí. Bude se po něm procházet v krásných šatech a lákat pohledy tuctů fešných nápadníků, kteří jí budou vyznávat lásku. A Signa už nikdy nebude sama.

K tomu, aby ji čekala tato budoucnost, se však musí setkat se Smrtonošem. Nejlépe ještě té noci, dřív, než si odvede dalšího opatrovníka, a ještě tak zhorší Signinu pověst.

„Bal se, děvče,“ přikázala teta Magda znovu a kostnaté ruce se jí třásly. „Dneska v noci tě ve svém domě nechci ani vidět.“

Signa jen sebrala hrnek z podlahy, zjistila, že se v mědi objevil nový šrám, a vyběhla z kuchyně. Spěchala po vrzajícím dřevěném schodišti a snažila se myslet jen na to, že prkna skřípou, jako kdyby je urážela její váha a špína, která pokrývala celý dům od podlahy až po hrbolatou střechu. Snažila se myslet na pavouka snovače žijícího v dokonale uchované pavučině v rohu u stropu. Mimo dosah, ale stále v dohledu. Snažila se myslet na cokoli, co by jí vyhnalo z hlavy temné myšlenky na to, že s ní je něco strašně špatně. Že by všechno a všichni byli v pořádku, jen kdyby ona byla normální.

Magda věřila, že má Signa ďábla přímo v duši, a možná měla pravdu. Možná se v ní pohodlně uhnízdil, a proto Signa nemůže zemřít. To však nic neměnilo na tom, co musí udělat.

Domem otřásal kašel tety Magdy a Signa utíkala do malinké ložnice na půdě, přitáhla ke dveřím kufr, aby nemohl nikdo dovnitř, a po špičkách odešla doprostřed místnosti. Zvedla si sukně, sedla si na podlahu, svlékla kabát a vyndala z kapsy kuličky rulíku. Položila je před sebe, z druhé kapsy vylovila rezavý kuchyňský nůž a obalila zašlou rukojeť cípem sukně, aby se jí lépe držela. Vybrala pět kuliček, a než nechala jejich sladkost vybuchnout na jazyku, uhladila si ještě tmavé vrkoče a narovnala límec, aby vypadala přijatelně.

Jed začal působit v hrudi. Bylo to, jako by ji někdo rozřízl horkou ocelí a sevřel jí plíce. Pokožka se potila jako kapající kohoutek, z pórů jí vytékaly veliké kapky. Signa se vzepjala, když jí stoupla žluč do krku, a zavřela oči před přízraky, které kolem ní tančily.

Za okamžik už příznaky otravy beladonou začaly ustupovat. Takové množství by dokázalo člověka zabít, ale Signa se vzpamatovala už po několika minutách. Potřebovala však v tomto stavu setrvat tak dlouho, jak to půjde, protože jedině tak mohla dohnat Smrtonoše a navždy ho zastavit.

Nakonec se jí v žilách rozlil led. Byl to známý pocit, zmrazil ji zevnitř a vyžadoval pozornost. Signa otevřela oči. Smrtonoš stál před ní.

Pozoroval ji.

Čekal.

Jeho přítomnost byla známá a opojná a jako obvykle Signu překvapila – kroutící se stín v nejasném obrysu lidského těla. Tak temný a světla prostý, že dívat se na něj bolelo. A přesto to bylo jediné, co mohla Signa dělat. Na co se kdy zmohla. Přitahoval ji jako plamen můru. A zdálo se, že je tomu i naopak.

Smrtonoš už nečekal v povzdálí, teď se nad ní skláněl jako sup nad kořistí a jeho stín tančil kolem. Signa nahlédla do nekonečné propasti temnoty, a přestože ji pálily oči, neodvracela pohled.

„Nezamlouvá se mi, že mě povoláváš, kdykoli to považuješ za nutné.“ Měl jiný hlas, než očekávala. Nezněl jako led, ani jako štěrk, spíš jako zvuk tekoucí vody na louce, klouzal jí po kůži a lákal ji na půlnoční koupel. „Mám toho hodně, víš.“

Signa bez dechu ztuhla. Na to, aby uslyšela hlas Smrtonoše, čekala víc než devatenáct let a tohle byla jeho první slova? Sevřela prsty kolem nože a zamračila se. „Máš-li v úmyslu ničit mi život, je načase, abys mi řekl, proč.“

Smrtonoš ustoupil a ji obklopilo teplo, rozlilo se až do Signiných znecitlivělých prstů. Ani si neuvědomila, jaká jí byla zima. „Ty si myslíš, že právě tohle dělám, Signo?“ V jeho hlase se ozvala nedůvěra, stejná, jakou pociťovala i ona. „Že ti ničím život?“

Na té větě bylo něco zneklidňujícího. Něco tuze známého, co ji rozechvělo. „Nevyslovuj mé jméno,“ přikázala Signa. „Z úst Smrtonoše to zní jako sprosté slovo.“

Smrtonoš se zasmál. Hluboce a melodicky, až se stíny začaly svíjet. „Tvoje jméno není sprosté, ptáčátko. Jen se mi líbí jeho chuť.“

Bylo zvláštní, co s ní ten smích udělal. Přestože si Signa připravovala slova pro tuto chvíli celá léta, najednou se jí žádné nevybavilo. A i kdyby si na ta slova vzpomněla, jaký by to mělo smysl? Nesměla se nechat ovlivnit podivnými slovy. Ne když jí Smrtonoš zničil život a připravil ji o všechny přátele, poručníky a domovy, jaké kdy měla. A tak si zakázala dál přemýšlet. Nadešel čas chopit se příležitosti a zjistit, zda má Smrtonoš nějaké slabůstky.

Třesoucími se prsty pevně sevřela nůž, potlačila tíhu svých končetin a sebrala všechny síly. A pak vrazila nůž Smrtonošovi přímo do hrudi.

DVA

Ostří projelo stínem a signa zaklela.

Smrtonoš se podíval na hruď a stíny se zvlnily, jako by naklonil hlavu na stranu. „Ale, ale, ty jsi ale zvědavá osůbka. Snad jsi nevěřila, že na mě zapůsobí něco tak triviálního?“

Zklamaně sevřela rty a odtáhla nůž. Očividně ho to pobavilo. Doufala, že ostří něco zmůže. Že Smrtonoše zastraší, přesvědčí ho, že ona to s tím, že se od ní má držet dál, myslí vážně. Chtěla, aby Smrtonoš věděl, že je Signa nebezpečná. Že si s ní není radno zahrávat. On se místo toho smál.

A právě kvůli tomu smíchu Signa přeslechla vytrvalé bušení na dveře. Ztichlo, až když kufr zaskřípal po dřevěné podlaze a ječící teta Magda vrazila do pokoje, bledá jako stěna a se strachem z ďábla v očích. Neztrácela čas, popadla Signu za vlasy a zvedla ji z podlahy. Pohledem zabloudila k oknu, jako kdyby jím Signu chtěla vyhodit ven.

Smrtonoš se vedle tety Magdy naježil a vysál z místnosti všechen vzduch. Do Signiny pokožky se zakousl mráz, jak se pokoušela vykroutit z tetina sevření. Přestože věděla, že by mu měla říct, aby přestal, neudělala to. Tetiny oči planuly nenávistí, a jak se jí sápala po krku, Signa ji uchopila za ramena, až se zapotácela.

V okamžiku, kdy se Signa tety Magdy dotkla, cítila horkost, jako by jí žilami projel oheň. Teta omráčeně couvala a slabě a mělce dýchala. Z obličeje jí vyprchala veškerá barva, jako kdyby z ní Signa vysála krev. Klopýtla o roh kufru, převážila se dozadu a s tichým výkřikem se jí vyprázdnily plíce.

S žuchnutím dopadla na podlahu a možná poprvé v životě byla zticha.

Než Signě došlo, co se přihodilo, bylo příliš pozdě na to, aby tetě Magdě, která upírala prázdný pohled na strop, pomohla. Už se nad ní skláněl Smrtonoš a prohlížel si tělo.

„Inu, tohle je taky způsob, jak ji umlčet,“ poznamenal lehce a vesele, jako by se jednalo o žert.

Signa začala v panice lapat po vzduchu. „Co jsi to udělal?“

Smrtonoš se napřímil. „Co jsem udělal já? Obávám se, že se pleteš, ptáčátko.“ Promluvil pomalu a důrazně, jako k dítěti. „Nadechni se a poslouchej. Nemáme moc času…“

Signa neposlouchala. Podívala se na své ruce. Byly modré a průhledné jako u ducha. Tiše zasténala a strčila je za záda. „Drž s ode mě dál!“ naléhala. „Prosím, jen se ode mě drž dál!“

Smrtonoši se v hlase ozvala jistá ostrost, když jí odpovídal. Nad loukou se objevila temnota. „Jako kdybych se o to nesnažil.“ Odvrátil se od ní. Signa mohla jen sledovat, jak sahá do tetina těla a vytahuje duši.

Ta se podívala na Signu, potom na Smrtonoše a rozšířila oči pochopením. „Ty proklatá čarodějnice.“

Signa měla pocit, že se pod ní propadá podlaha. Mysl se stáhla do sebe a vidění zúžilo na třesoucí se ruce. Ruce, které ji zradily. Ruce, které ukradly něčí život.

„Co jsem to udělala?“ zašeptala a schoulila se. Co jsem to udělala, co jsem to udělala, co jsem to udělala? A pak, s rostoucím děsem: „Co budu dělat?“

„Napřed se pořádně nadechni.“ To, že slyšela promluvit Smrtonoše místo Magdy, která šokovaně zírala na své průhledné tělo, ji překvapivě uklidnilo. „Ujišťuji tě, že tohle jsem nečekal…“

„Koho zajímá tvoje ujišťování? Tohle jsi zavinil ty!“ Signa nevěděla, jestli se má smát nebo plakat, a zvuk, který jí unikl z úst, připomínal obojí.

Stín Smrtonoše se trojnásobně zvětšil a místnost zahalila temnota. „Ty jsi mě povolala. Já jsem sem jen přišel. Nejsem tvůj nepřítel…“

Alespoň tomu se Signa dokázala zasmát. „Že nejsi můj nepřítel? Ty jsi nemizící mrak, co halí celé mé bytí. Ty jsi zavinil, že trávím celý život na místech jako je tohle, s lidmi jako je ona, obklopená duchy! Ty jsi zavinil, že je mi mizerně. A podívej se, co jsi provedl teď!“ Signa pohlédla na mrtvolu před sebou, položila si průsvitné ruce na oči a rozplakala se horkými slzami. „Ty jsi mě proklel. Nikdo se se mnou neožení!“

„Vdavky?“ Smrtonoš se na ni nevěřícně zadíval. „Tak kvůli nim brečíš?“

Signa vzlykala ještě usedavěji. Žádná slova nemohla uklidnit její rozbouřenou mysl.

Kdyby se byla dívala, viděla by, že se stíny Smrtonoše zase scvrkly. Neušlo by jí, že se k ní natáhl, ale ucukl dřív, než ho stačila odmítnout. Ani to, že se jeho stín přitiskl na Magdina ústa, aby jí zabránil vyslovit další krutost.

„Tohle jsem nechtěl.“ Smrtonoš promluvil hlasem, který zněl upřímně. „Náš čas je omezený a vím, že ty nevyslyšíš, co ti teď řeknu. Nejsem však tvůj nepřítel. Do dvou dnů ti to dokážu. Slib mi, že tu do té doby počkáš.“

Signa nic takového neslíbila, ale stejně neměla kam jít. Nevzhlédla, dokud Smrtonoš neodešel a do místnosti se znovu nevkradlo teplo. Jejím prstům se vrátila citlivost a do tváří barva. Účinky rulíku odezněly, zůstala jen tepající bolest hlavy. O návštěvě Smrtonoše svědčila jen kroutící se duše její tety.

Signa na ni pohlédla slzícíma očima a teta Magda zavrčela: „Vždycky jsem věděla, že máš v duši ďábla.“

Signa neprotestovala, klesla zpátky na podlahu a dusila se ve svém žalu.

Toho večera stála Signa u pokroucených dveří tetina domu, objímala se pažemi a čekala, až koroner skončí.

Pospíchal – ne proto, že ho děsilo to tělo, ale protože se bál Signy s jejími havraními vlasy a divně zabarvenýma očima a davu lidí, kteří vědoucím pohledem zpovzdálí pozorovali, co se děje.

„O tohle ses nikdy neprosila,“ šeptla si Signa pro sebe a obrnila se proti dychtivým čumilům. „Mohla jsi na to pomýšlet, ale myšlení není to samé jako konání. Jsi hodná. Lidé se tě naučí mít rádi. Tohle je jeho chyba. Smrtonošova.“

Jeho chyba, jeho chyba, jeho chyba. Signa to odříkávala jako mantru.

Signa Smrtonoše nenáviděla snad ještě víc než dřív. Nenáviděla ho za to, kým ji učinil. Ačkoliv nemohla tvrdit, že odchodu tety Magdy lituje.

Tedy skoro odchodu.

„Ty jim dovolíš, aby mě odvezli?“ krákala duše tety Magdy, naštvaná i po smrti. „Něco mi dlužíš, děvče! Ty je necháš, aby mě nacpali do toho pytle? Udělej něco, ty malá čarodějnice, já vím, že mě vidíš!“

„Naneštěstí tě i slyším,“ zabručela Signa a to, že promluvila nahlas, jí prozradilo udivené zamrkání muže, který zvedal v pytli zabalené tělo její tety do zadní části černého kočáru. Signa si nebyla jistá, co má dělat, přelétala pohledem z muže na tetinu duši, až ten člověk zneklidněl, omluvil se a vykoktal něco o tom, jak je mu líto její ztráty a že se jí ozve.

Sousedé celou tu dobu pevně svírali křížky na krku a šeptali si, že vždycky věděli, že je ta holka nějaká divná. Každému, kdo byl ochoten poslouchat, vykládali o Signě jako o červivém jablku a že Magda měla mít víc rozumu a nezvat si do domu ďábla. Byl mezi nimi dokonce i nějaký duch v bílém rouchu, který se pořád křižoval a zíral na Signu prázdnýma zapadlýma očima.

Snažila se nemračit, přestože ji jejich klevetění otravovalo. Dala by vše za to, aby mohla alespoň jediné osobě důvěřovat, ale jejich obavy byly oprávněné. Signa použila moc, která náležela Smrtonošovi.

Jen si potřebovala ujasnit, jak k tomu došlo.

Signu mravenčila kůže, když couvala k Magdinu domu v naději, že nikdo ze sousedů ani její rozčilená teta – která dělala rozruch kvůli svému tělu, když koronerův kočár odjížděl ulicí – za ní nepůjde dovnitř. Vklouzla do zahrady.

Tedy jestli se tomu dalo říkat zahrada. Za léta půda obrostla plevelem a divokými květinami, na něž si Magda stěžovala, ale Signa trávila dlouhé hodiny její úpravou, přičemž se musela obejít i bez základního náčiní, jako je lopata a nůžky. Pokud bude z Magdina domu vůbec něco postrádat, bude to zahrada.

Protáhla se pod vrbu a odhrnula přerostlé větve, aby se mohla opřít o kmen. Nebyla tam sama.

Pod listím, celé od hlíny, leželo čerstvě vylíhlé ptáče. Bylo tak nové světlu světa, že mělo oči ještě zalepené a růžovou kůži bez jediného pírka.

Signa se sklonila, aby se podívala blíž na to nebožátko pokryté zeminou a hladovými mravenci, kteří ho hodlali sežrat zaživa. Bezohledný hmyz si ptáče přisvojil. Signa si nemohla pomoct, musela s tím tvorečkem soucítit. Bylo jako ona – vypuzené z hnízda, nucené postarat se samo o sebe. Nebylo však tak schopné jako Signa. Smrt ošálit nedokázalo. Ta by pro něj byla vysvobozením, rychlý konec by milosrdně ukončil jeho trápení.

Magdina smrt však byla nehoda. Kdyby Signa vzala další život, tentokrát úmyslně, co by to z ní udělalo?

Nechtěla to rozebírat, ale věděla, že potřebuje odpověď, než se setká s někým, komu by mohla ublížit.

Sundala si rukavice a nejistě přejela špičkou prstu holátku po páteři a odstranila trochu smetí a mravenců. Zadržela dech v očekávání, jestli zemře. Mládě se kupodivu nepřestalo na zemi vrtět a srdce mu stále tlouklo.

Znovu se ptáčete dotkla holým prstem a tentokrát ho přidržela déle. Když ho odtáhla, tvoreček stále dýchal.

Opřela se zády o kmen vrby a do očí jí vyhrkly slzy úlevy. Její dotek toho ubohého ptáčka nezabil. Její dotek není smrtelný. Pokud… pokud v tom není ještě něco víc.

Signa si vzpomněla na beladonu v kapse a třesoucí se rukou pár kuliček vytáhla. Ujistila se, že ji pod větvemi vrby není vidět, kdyby se přece jen někdo zatoulal do zahrady, hodila si kuličky do úst a nechala je puknout na jazyku. Symptomy se dostavily rychle – nevolnost, rozmazané vidění a pak naproti ní opět stál Smrtonoš. Přestože Signa věděla, že se dostaví, odmítala ho vzít na vědomí. Byla ráda, že se zdržuje opodál. Ještě jednou natáhla prst, aby přejela po ptáčkově páteři, a tentokrát se jeho srdce zastavilo a tělíčko se s posledním výdechem úlevy zklidnilo.

Signa stáhla ruku a přitiskla si ji k hrudi. Nedalo se to popřít. Dokáže usmrtit jediným dotekem, ale jedině, když je Smrtonoš u toho. Jedině když se Signa nachází v tom zvláštním stavu mezi životem a smrtí.

Měla tolik otázek, ale nevěnovala Smrtonoši ani jediný pohled. Vyškrábala se na nohy, holátko nechala na zemi na pospas mravencům a odklopýtala k domu.

Nakonec byla ráda, že ptáče už netrpí. Že ačkoliv ona je monstrum, může být i milosrdná.

TŘI

Odva dny později přijel naleštěný slonovinově zbarvený kočár.

Jeho příjezd ohlásil štěkot sousedových loveckých psů. Signa se podívala z kuchyňského okna, a když viděla ten rozruch, sevřela se jí hruď. Od tetiny smrti žila převážně na zahradě, loučila se s rostlinami a ubíjela čas. Ducha, který řádil v domě, ignorovala. Teta Magda byla ohavná i po smrti, šelestila záclonami, a když zrovna neříkala Signě, jaká je stvůra, nebo neslídila u sousedů, kvílela do světa své zoufalství.

Den předtím dostala Signa dopis s červenou pečetí. Napsal ho pan Elijah Hawthorne a zval ji do svého domu, Thorn Grove. Signa překvapeně poznala jméno manžela Magdiny vnučky Lillian. Magda si jí na tu mladou ženu často stěžovala, vyprávěla jí historky o bohaté dámě, která ji bez varování přestala finančně podporovat.

Signa strávila zbytek dne a noci skoro do východu slunce zíráním na dopis a přemítáním, zda to není výtvor její představivosti. Nechtěla přemýšlet o tom, jak to Smrtonoš zařídil, a přestože byla napůl rozhodnutá nabídku nepřijmout, nebyla žádný blázen. Pobyt v Thorn Grove byla nejlepší možnost, jakou měla. Neměla na vybranou. Odložila čaj, pevně sevřela Elijahův dopis a spěchala ven.

Kočár se nekymácel, když rachotil přes mech a šlahouny, které vyrážely mezi dlažebními kostkami. Dvěma koňům, kteří jej táhli, se leskla srst potem a z nozder jim námahou kapalo, ale těla měli zdravá a dobře osvalená. Signa bezděky pomyslela na vlastní kostnatá zápěstí a vychrtlé nohy a trochu těm koňům, kteří byli jistě daleko lépe živení než ona, záviděla. Mohutní hřebci si odfrkávali, když se před ní zastavili, a postarší kočí sklouzl dolů. Byl to vyzáblý vysoký muž se světlou pletí.

„Dobré ráno, slečno,“ pozdravil, dotkl se cylindru a otevřel dvířka do kočáru. „Řekl bych, že jste ta dívčina, kterou mám vyzvednout?“

„Myslím, že ano.“ Signa se třásla jako kolibřík. Někdo pro ni opravdu přijel, aby ji odvezl do vysoce postavené rodiny, kde bude nosit krásné šaty a popíjet čaj s dalšími ženami a žít životem, po kterém toužila. Připadalo jí to příliš krásné na to, aby to byla pravda, a pořád se ohlížela do stínů v obavách, že se objeví Smrtonoš, vysměje se jí a řekne, že to byl jen vtip.

„Přikázali mi, abych vás okamžitě přivezl zpátky,“ řekl kočí. „Čeká nás dlouhá cesta. Máte nějaká zavazadla?“

„Jen kufr, pane. Je uvnitř. Přinesu…“

Kočí ji mávnutím ruky zarazil a široce se usmál. Signa si nepamatovala, že by se na ni někdo někdy tak upřímně usmíval. „Nesmysl, slečno. Bude mi potěšením.“ Na takovou zdvořilost nebyla zvyklá, a tak jen kývla hlavou, a zatímco on se ubíral do domu, Signa přemítala, jestli má nastoupit do kočáru, nebo postávat u něj.

Na odpověď nemusela čekat dlouho, z kočáru se ozvalo zakašlání, které naznačovalo, že kočí nepřijel sám. Vylezl chlapec, daleko mladší, než Signa čekala – asi tak dvacetiletý. Mladík byl elegantně oblečený do černých šatů a ladících černých holínek. Byl vysoký a štíhlý jako vrba a mohutný jako dub s hřívou uhlově černých vlasů, které se mu za ušima vlnily. Kůži měl opálenou od slunce a pod očima lehký nános pih. Jeho oči Signě připomínaly kouř – byly světle šedé s tmavším kroužkem kolem duhovky. Levé obočí mu přetínala malá jizva.

„Jen se podívej na ty zlaté ozdoby na kočáru! No ovšem, moje vnučka Lillian se musela pochlubit svým bohatstvím. A to zatracené děvče mi přesto vůbec nepomáhalo. Je to hloupá, hnusná holka, zrovna jako ty.“ Magda obcházela chlapce a z jejích slov kapala hořkost. Signě to pro jednou vůbec nevadilo.

O duších věděla dvě věci: Za prvé, že Magda může strašit jen na místě, kde zemřela, a za druhé, kdyby její mrtvolu spálili, její duše by proti své vůli musela opustit zemi.

Ta první věc přinesla Signě úlevu, protože to znamenalo, že svou hroznou tetu už nikdy neuvidí.

„Jsem ráda, že vás poznávám, pane. Doufám, že jste měl příjemnou cestu.“ Signa si pročistila hrdlo a sebrala veškerou zdvořilost, kterou v sobě měla. Dokonce se v těžkých kousavých bombazínových šatech a černém závoji s peřím, což se zdálo jako jediné oblečení, které v poslední době nosila, pokusila i o pukrle.

Mladý muž její zdvořilůstky neopětoval. Vrhl kritický pohled na oprýskané průčelí a zanedbanou zahradu, příliš přerostlou na to, aby se v ní dalo procházet, aniž by člověk šlápl na nějakou rostlinu. „Jmenuji se Sylas Thorly a jsem zde jako zástupce pana Elijaha Hawthorna, abych doprovodil slečnu Farrowovou na jeho panství Thorn Grove.“ Jeho hlas zněl jako dunění blížící se bouře. „Předpokládám, že to jste vy.“

Signa očekávala nějakého Hawthorna, takže ji jméno zaujalo. „Ano, jsem.“

„Výborně,“ řekl líně. Věnoval větší pozornost uhlazování tmavých kožených rukavic, které mu padly jako druhá kůže, než jí. „Nastupme si do kočáru. Jak říkal Albert, čeká nás dost dlouhá cesta.“

„Jestli si potřebujete odpočinout, mohu udělat čaj…“

Sylas si upravoval kravatu a nevěnoval jí pozornost. „Nerad bych se u téhle barabizny zdržoval déle, než je nezbytně nutné.“

Signa zaťala zuby, ale pokračovala. „A co koně? Nepotřebují napojit?“

Sylas zaklonil hlavu k nebi a přivřel oči. Když se zhluboka nadechl, Signa nabyla dojmu, že pátráním v oblacích dává najevo svoji netrpělivost. „Jste moc laskavá, ale koně mě právě informovali, že by se také raději nezdržovali, aby nechytili nějakou nemoc. Tak pojďte, slečno Farrowová.“ Sylas mávl ke kočáru a nabídl Signě ruku v rukavici, aby jí pomohl dovnitř.

Kočár byl malý a Signa musela tisknout napjaté tělo ke dvířkům, aby se nedotýkala Sylasových pohodlně doširoka roztažených kolen. O chvíli později, když bylo naloženo její cestovní zavazadlo a Albert vylezl na kozlík, se ozvalo prásknutí opratí a koně vyrazili.

Sylas se svýma kouřovýma očima krátce podíval na Signu, načež vzal noviny a rozprostřel si je na klíně. Signa nevěděla, co se od ní očekává. Rozhlédla se, jestli neobjeví další noviny nebo něco jiného ke čtení, ale nic nenašla. „Vy tedy nejste Hawthorne, že?“ zeptala se, protože cítila, že když už je v něčí společnosti, něco říct musí. V knížce Průvodce dámy krásou a etiketou, kterou zdědila po matce, se dočetla, že je pobuřující, aby byla neprovdaná žena o samotě s jakýmkoli mužem. Ovšem podle velkolepého kočáru a všeho, co se doslechla, patřili Hawthornovi nepochybně mezi smetánku, takže bylo vše v pořádku. Možná už je ta Signina knížka staromódní. „Nemohl pro mě pan Hawthorne přijet sám? Nebo Lillian?“

Sylas tiše vydechl a natáhl si dlouhé nohy, jak to jen šlo. Na tak omezený prostor byl příliš velký. Musel sedět shrbený jako vrána na kládě. „Lillian je mrtvá a dcera pana Hawthorna, Blythe, je nemocná. Takže, ne, nemohl.“

Signa ztuhla. Vypadá to, že ji Smrtonoš v Thorn Grove předešel.

„Je mi líto, že vás neměl kdo vyprovodit,“ zamumlal Sylas, kterému dělalo stejné potíže udržovat společenský rozhovor jako Signě.

„Vůbec mi to nevadilo, jsem zvyklá postarat se o sebe sama.“ A mimoto, byla tam jen teta Magda a Signa byla ráda, že už ji nikdy neuvidí. Každého ducha, který se potlouká po zemi, na světě drží nějaký silný cit, třeba hněv či smutek. Viděla plačící ženy zírající z oken a hádající se duše chycené v časové smyčce. Signa si na jejich chování zvykla a snažila se jim vyhýbat, protože duše navštěvovaly stejná místa, dokud se konečně nerozhodly tento svět opustit.

Za celá ta léta Signa věděla jen o dvou duších, které z tohoto světa odešly. Většina – jako teta Magda, která právě bušila do dveří kočáru a ječela: „Neopovažuj se mě opustit, ty čarodějnice! Neopovažuj se mě tady nechat!“ – se mohla celé roky potloukat po zemi a čerpat ze svých nejneodbytnějších emocí.

Ale nakonec Magdu skutečně opustila, kočár odjel po ulicích dlážděných kočičími hlavami, jimiž podzimní vánek roznášel vůni jablek a skořice. V okamžiku, kdy už byli tak daleko, že je Magda nemohla pronásledovat, si Signa spokojeně vzdychla. Ozývalo se jen občasné zašustění, jak Sylas obracel stránky novin.

„Zdá se, že se vám ulevilo, když jste odjela,“ poznamenal Sylas po chvíli s očima na novinách.

Bez rozmýšlení souhlasně zamručela, protože měl pravdu. „Všude je lépe než tam,“ odpověděla, opřela si hlavu o okno a uvelebila se.

Nevšimla si, že Sylasovy prsty strnuly na stránce, ani že se mu po tváři mihl temný stín a ztuhly mu čelisti, když se znovu ponořil do četby.

Kdyby ano, asi by se nad Thorn Grove a tím, co ji tam čeká, pořádně zamyslela.

ČTYŘI

Signa nečekala, že k cestě do thorn grove budou potřebovat i vlak. Když poprvé ucítila kouř, zavřela okna kočáru v domnění, že zdroj jen míjí. Kočár však zpomalil a Sylas jí vtiskl do ruky malý žlutý lístek. Ještě nikdy ve vlaku nebyla, ale četla v novinách, jak jsou rychlé, že je to nový způsob cestování, moderní luxus. Sylas si musel odkašlat, aby si sebrala věci a vyklouzla z kočáru. Jakmile se její podpatky dotkly země, ocitla se v jiném světě.

Nádraží byla masivní břidlicově šedá budova zdobená impozantním hodinovým ciferníkem. Právě odbíjel a ten zvuk, podobný gongu, se rozléhal po celém nádraží.

Podlahy uvnitř byly omšelé a zažloutlé. Kolem přetékajících popelnic kroužily mouchy a vzduch plnil zatuchlý zápach mnoha spěchajících těl. A nechyběla ani duše. Muž v dlouhém černém děravém kabátě seděl na lavici a vážně sledoval kolemjdoucí. Signa odvrátila zrak a obešla ho širokým obloukem.

Nádražní stanice sice byla špinavá, ale přesto svým způsobem působivá. Pohybovali se tam muži ve vycházkových oděvech s přepychovými špacírkami a ženy v čepcích a bavlněných šatech, všichni někam chvátali. Několik z nich se uchýlilo na lavice postavené na každém nástupišti, kde obraceli stránky novin a bafali z doutníků. Jiní spěchali po nádraží, tiskli k sobě svůj majetek a očima viseli na obřích hodinách, které jim vládly.

Postarší muž s pyšně nadmutou hrudí doprovázel neustále se usmívající ženu, která nemohla odtrhnout zrak od prstenu na prstě. Signa se hned nechala vtáhnout do starého zvyku ze svých osamělých dní a okamžitě si v duchu sesumírovala příběh: Jsou to novomanželé a právě odjíždějí na líbánky. Představila si všechny ty krásné róby v ženině cestovní brašně, ušité z nejjemnějších látek, aby mohla na pokožce cítit slaný vzduch, až se svým milovaným dorazí k moři. V Signě se probudila touha tak mocná, že se přinutila od dvojice odvrátit zrak. Jaké to asi je, být takovou ženou? Nechat se odvézt lán světa fešákem, na něhož se nedokáže přestat usmívat, úplně zpitomělá štěstím?

Sylas vedle ní si něco mumlal pro sebe. Signa kývla a dělala, že ho poslouchá, ztracená ve svém snění a v takové záplavě lidí, jakou nikdy neviděla. Když si se Sylasem razili cestu stanicí, sotva se tím davem protahovala. Následovali mladého posluhu, jemuž stačil jediný pohled na její lístek a hned se nabídl, že jí ponese truhlici. Ta byla masivní a těžká, ale Sylas přesto chlapci nenabídl, že mu pomůže. Tvářil se kamenně a mlčel a vůbec se na něj nepodíval.

„Budete mít kupé pro sebe, slečno.“ Posluhův hlas zněl zadýchaně, jak se dřel s truhlou. „Nejlepší ve vlaku.“

Signa se nikdy nepohybovala na tak rušném místě, v tak velkých a rozlehlých prostorách, kde měla pocit, že se navždy ztratí, pokud jednou špatně zahne. Sylas se sice nepřestával tvářit, jako by spolkl kyselý hrozen, ale Signa byla ráda, že je tam s ní, pro případ, že by se ztratila. „Cestujete často?“ zeptala se ho.

Místo něj odpověděl chlapec vedle ní. „Ani ne, slečno. Po práci bych cestoval moc rád, ale mám pořád napilno.“

Signa se podívala na místo, kde naposledy viděla Sylase, ale nebyl tam. Prudce se nadechla a očima prohledala dav, dokud ho nezahlédla. Tam, přímo před ní, právě nastupoval do vlaku.

Zmocnila se jí panika, otočila se k posluhovi a uchopila cestovní truhlu, kterou jí nesl. „Dejte mi to,“ řekla. „Zbytek cesty ji ponesu sama.“

Posluha ucukl a sevřel truhlu pevněji. „Mně to opravdu nevadí, slečno. Pro dámu je příliš těžká…“

Bála se, že na dohady není čas, a tak mu truhlu vytrhla. Opravdu byla neobyčejně těžká. Vyrobili ji z mahagonu a opatřili železným kováním a zámky. Rozhodně nebyla určena k tomu, aby ji nosily ženy ve smutečních šatech a botách s podpatky, ale ona to dokáže. Naplnila si plíce. Obava z toho, že bude oddělena od jediné osoby, která věděla, kam jede a mohla by jí pomoct, kdyby se ztratila, byly daleko horší než tíha truhly.

„Mockrát děkuju za váš čas. Už to zvládnu sama,“ stačila Signa říct posluhovi a spěchala za Sylasem. Snažila se dělat dlouhé kroky, navzdory tomu, že se musela zaklánět a paže se jí třásly. Několik lidí jí nabídlo pomoc, ale průvodčí už vyvolával odjezd vlaku a Signa se soustředila jedině na to, aby sebe a svůj náklad dopravila na místo a nenechala se oddělit od toho ďábla Sylase Thorlyho. Když dorazila k vlaku, kůže se jí leskla potem a dýchala tak těžce, že se jí nikdo neodvážil pohlédnout do očí.

Přestože ji tížila váha jejího majetku, Signa musela chvilku obdivovat krásu vlaku. Byl hezčí, než očekávala: Černá kovová madla, robustní dřevěné stolky s koženými lavicemi po obou stranách. Její lístek ji zavedl do soukromého kupé, kde čekal Sylas. Hověl si na pohodlné sametové lavici s holínkami položenými na podobném sedadlu naproti. Vrhl na Signu jediný pohled a nakrčil nos.

„Dobrý Bože, netušil jsem, že se ženy mohou takhle zpotit.“

Kdyby byla Signa skutečně čarodějnice, v tu chvíli by Sylase uvařila zaživa. „Nepotila bych se, kdybyste se mi nerozhodl utéct, pane.“

Sylas se uchechtl. Ohavný, odpudivý zvuk. „Měl jsem tušit, že mě neposloucháte. Kdyby ano, věděla byste, že jsem šel napřed, abych se ujistil, že je vše v pořádku.“

Signa se kousla do jazyka. Matně si vybavila, že Sylas mohl něco takového říkat a ona že na to přikývla. Ale stejně to mohl říct hlasitěji.

Rozhodla se neodpovídat a začala ukládat zavazadlo na polici nad hlavou. Truhla byla těžká, a když ji zvedala nad sebe, třásly se jí ruce. Byla sice ráda, že může být k Sylasovi otočená zády, ale nějak to manévrování nezvládala. Svaly ji bolely a po několika minutách námahy ji nakonec zradily.

Signa se zapotácela dozadu, přesvědčená, že se zase brzy shledá se Smrtonošem, protože ji ta cestovní truhlice rozdrtí. Avšak než spadla, Sylas byl na nohou a zezadu ji podepřel. Jeho hruď se jí tiskla k zádům a Signa zrudla od hlavy až k patě. Tak blízko žádnému muži ještě nebyla.

Sylas její překvapení zjevně nesdílel. Zatímco ona se stále ještě soustřeďovala na pevnost jeho hrudi, on ustoupil stranou, převzal od ní zavazadlo a umístil ho na polici nad hlavou. „Proč jste chtěla vláčet něco tak těžkého sama?“ zeptal se. „Kdybych tu nebyl, mohla vám ta truhla spadnout na obličej. Co byste si pak počala?“

„Patrně bych byla bez tváře,“ odsekla naštvaně. „A opakuji, nemusela bych ji nosit sama, kdybych nespěchala za vámi. Bála jsem se, že jste mě opustil.“

Sylas si odfrkl, praštil sebou na sedadlo a neomaleně roztáhl nohy. „Měla jste mi říct, abych šel pomalu. Kdybych to byl věděl, mohl jsem vás nést.“

Signa se posadila proti němu a uvažovala, jestli není jeho nesnesitelné chování nějakou zkouškou její trpělivosti. Přitiskla kolena k sobě, aby do něj nevrážela, ostře se na svého průvodce pousmála a zeptala se: „Nemohl byste se posadit trochu víc zpříma, pane Thorly?“

Sylas se na sebe podíval. „Sedím nějak divně?“

Dobrý Bože, bude potřebovat hodně sil, aby dokázala s tímhle mužem vyjít. Poklepala mu špičkou vysoké šedé botky na jedno koleno, pak na druhé – byla příliš roztažená. „Sedíte, jako byste byl v tomhle kupé sám.“

Pomalu zamrkal. Signa věděla, že jí Sylas moc dobře rozuměl, ale nezměnil polohu ani se neomluvil. Jen se zasmál a zavřel oči, jako by si chtěl zdřímnout. „Vy jste věru troufalá.“

Snažila se, seč mohla, aby ukázala dobré vychování, ale na tomhle muži bylo cosi rozčilujícího. Něco v jeho chladnosti a neměnném pohledu – jako kdyby už se rozhodl, že je mu Signa na obtíž – ji přinutilo zakolísat natolik, že jí vyklouzla ukvapená slova. Nedokázala se zastavit – zvedla si sukně nad kolena, aby je mohla roztáhnout jako Sylas. „Zdá se, že moje způsoby jsou stejně dokonalé jako ty vaše. Očekávala bych, že někdo ve vašem postavení bude zdvořilejší.“

„Jaké postavení máte na mysli, slečno Farrowová?“

„Doprovázíte dámu.“

„Dámu?“ Doširoka rozevřel oči, pohlédl na její nemístně vyhrnuté šaty a roztažené nohy a rychle je zase zavřel. „Dejte mi vědět, až nějakou najdeme, a já jí s největší radostí budu dělat doprovod.“

Ignoruj ho, říkala si Signa a přinutila se k úsměvu, který by dokázal vypálit díru. Chovej se jako dáma. Sebejistá a uhlazená. Stáhla ruce a znovu si uhladila šaty.

Potom s předstíraným klidem prozkoumala jejich kupé. Vedle Sylase stál pojízdný servírovací vozík plný cukrovinek a pečiva. Karamely s mořskou solí, zabalené bochánky polité sirupem a zdobené vlašskými ořechy, malé koláčky s povidly a mnoho dalšího. Pojídala je očima tak usilovně, že málem vyskočila, když Sylas zašeptal: „Mohu vám nabídnout kapesník, slečno Farrowová? Myslím, že trochu slintáte.“

Udělala vše, co bylo v jejích silách, aby ho neprobodla očima, a zeptala se: „Tohle je pro nás?“

Podíval se na vozík, ale zrak se mu nerozzářil. Neusmál se nadšením a ani mu nekručelo v břiše. „Asi patří k tomu kupé,“ bylo vše, co řekl. Lhostejně. Věcně. Jako kdyby před nimi neležela hostina ze sladkostí. Signa si začínala myslet, že je tenhle muž úplně nelidský.

Průvodce dámy krásou a etiketou stanovuje důležitá pravidla pro dámu, která obědvá v přítomnosti jiných lidí. Vidličky se při pojídání pokrmů používají v určitém pořadí. Signa však po těch pochoutkách toužila tak silně, až její žaludek zaprotestoval. Hlasitě.

Ztuhla a vyděšeně čekala, jestli to Sylas neslyšel. Štěstí však na její straně stálo málokdy.

Sylas povytáhl jedno obočí, naklonil se dopředu a uchopil Signinu ruku. Přestože měla rukavice, když jí vtiskl do dlaně kapesník, celá strnula.

„Vypadáte, jako byste měla bolesti,“ řekl zdrženlivě.

Sevřela prsty kolem kapesníku a napadla ji spousta věcí, které by mohla říct, ale žádná jí nepřipadala vhodná ani zdvořilá. Místo toho prohlásila: „Snídala jsem bohatě, bylo by ode mne neomalené, takhle se rozmazlovat.“

Sylasův úsměv připomínal kosu. Byl překvapivý – strohý a zároveň řezavý. Objevil se na okamžik a v tom dalším zmizel. „Neomalené by bylo takovým jídlem plýtvat, slečno Farrowová. Zvlášť, když ho koupili pro vás. Projevte trochu úcty panu Hawthornovi a jezte.“

Možná Sylas přece jen není tak hrozný. Signu nikdo nemusel pobízet dvakrát. Přitáhla si vozík před sebe a okamžitě se natáhla pro koláček s jasně žlutým krémem a glazovanými jahodami posypaný moučkovým cukrem. Nebylo tam žádné nádobí ani příbory, a tak si stáhla rukavice, položila je stranou a jedla s pomocí prstů.

„Vy panu Hawthornovi neprojevíte úctu?“ provokovala Sylase mezi sousty a dělala, co mohla, aby nad tou dobrotou nevrněla blahem. Něco tak úžasně sladkého už Signa nejedla dlouhá léta. Za minutku měla koláček v sobě a rovnou se chopila lepkavého bochánku.

Sylas mžoural na sladkosti, jako kdyby ho nikdy ani nenapadlo nějakou pozřít. Zíral na vozík, všechno si prohlédl, a nakonec si vybral malinký čajový koláček s pomerančovou marmeládou. Když jej pojídal, už se netvářil tak přísně a tolik se nemračil. Jakmile spolkl poslední sousto, rozhlížel se po dalším.