VAMPS: ČERSTVÁ KREV

Nicole Arend

V

A

M

P

S

Čerstvá krev

Euromedia Group a.s.

Překlad: Radek Blažek

Copyright © THE WRITERS’ ROOM PUBLISHING LIMITED, 2022

Written by Nicole Arend

The right of Nicole Arend to be identified as author of this work has been

asserted in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act, 1988.

ISBN 978-80-242-9471-1

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

Poděkování

Robovi

1

Nová krev

V jednom údolí vysoko ve švýcarských Alpách se ukrývá malá vesnička jménem Arnes. Nad hrstkou dřevěných domů se tyčí majestátní zasněžené hory, které téměř nepropouštějí sluneční paprsky. Vesnice je tak příliš studená a temná na to, aby se z ní stalo lyžařské středisko.

Bez tlumené záře pouličních lamp a světelných řetězů nad hlavní ulicí by tu prvního listopadu vládla o půl šesté večer už naprostá tma. Omšelý obchod s potravinami měl zavřeno a oprýskaný kostelík byl studený a prázdný. Okna chat se skrývala pod pevně zabouchnutými, vybledlými zelenými okenicemi. Na zabedněných dveřích sem tam visely veselé adventní věnce.

Nikde ani živáčka. Vesnici přikryla tlustá vrstva sněhu a prostupovalo ji tíživé ticho. Dokonce i vodopád, který obvykle tiše zurčel na východní straně hory, utichl – voda v něm zamrzla.

O to hlasitěji zaznělo dunivé burácení silného motoru, když se přes zledovatělé dlažební kostky přiřítilo zářivě červené Lamborghini Urus a zastavilo přímo uprostřed náměstí. Dveře spolujezdce se otevřely a ven ladně vystoupila štíhlá dívka. Dokonale upravené blond vlasy se jí svezly na záda. Na první pohled se dalo poznat, že je bohatá. Měla na sobě těsné bílé džíny, tlustou vestu z umělé kožešiny a slušivé kozačky.

Přejela hlavní ulici svýma mrazivě modrýma očima a zvedla obočí: „A to má být všechno?“

Z druhých dveří vystoupil vysoký pohledný muž, který vypadal příliš mladě na to, aby to byl její otec.

„A co jsi čekala, Celeste?“ zabručel. „Já ti to říkal.“

„Myslela jsem, že to bude starobylé, ale zároveň na úrovni – jako Gstaad.“

„Tam je to moc rušné,“ opáčil otec. „Vzhledem k našim speciálním požadavkům, je tohle místo ideální.“

Nedaleko odtud si Dillon Halloran se sevřeným žaludkem uvědomil, že už téměř dorazili k cíli své cesty. Čelo se mu orosilo. Spolu se svým otcem Gabrielem se řítili klikatým údolím na saních, které táhlo osm huskyů. Před šesti kilometry si jeden ze psů zničil postroj, což v Dillonovi vykřesalo jiskřičku naděje, že to nestihnou včas, ale nakonec se zdrželi jenom o půl hodiny.

Na okraji vesnice, kde ani nesvítily lampy, začali psi zpomalovat, až se nakonec zastavili úplně, čímž donutili Gabriela prudce zabrzdit. Smečka stála zcela nehybně s očima upřenýma na vesnici a pak dlouze zavyla. Dillon šťouchl do otce a ukázal na znepokojené psy.

„To je divný, tati. Jako by z toho místa měli špatnej pocit…“

Gabriel zvířatům rozuměl a věděl, že se vyplatí důvěřovat jejich instinktům. Ve vzduchu viselo cosi podivného a Dillonovi bylo jasné, že otec zápasí s touhou otočit psy a co nejrychleji odsud odjet.

Pára z psích čenichů kolem nich v obláčcích stoupala k nebi a Dillon se otočil k otci: „Já tam fakt nechci jít. Prosím, nenuť mě.“

Gabriel si povzdechl. „O tomhle už jsme se bavili, Dillone. Víš, že jsem tvé matce slíbil, že jakmile ti bude osmnáct…“

„Proč se tak zoufale snažíš dodržet něco, co jsi slíbil ženský, která se o nás nikdy ani v nejmenším nezajímala?“

„Říkal jsem ti, že to je složité. Odešla od nás, aby tě ochránila, a já musím dodržet to, co jsem jí slíbil.“

„Aby mě ochránila?“ Dillon obrátil oči v sloup. „Před čím přesně?“

„To je ten důvod, proč musíš jít. Musíš se naučit spoustu věcí o sobě a o světě, ze kterého tvoje máma přišla.“

Dillon naštvaně zavrtěl hlavou. „Ona se nezajímala o můj svět, tak proč bych se já měl starat o ten její?“

„Nemůžeš změnit, kým jsi. Poslyš, na tohle teď nemáme čas. Už tak jdeš pozdě.“

„Ale no tak, tati, tohle nedává žádnej smysl. Nemůžeme se prostě otočit a jet zpátky domů?“

Gabriel na to nic neřekl, jenom Dillona pevně objal.

„Chránil jsem tě od chvíle, co ses narodil. Ale nemůžu to dělat navždycky. Myslím, že hluboko uvnitř to víš,“ znovu se podíval na hodinky. „Měl bys jít. Musíš se naučit spoustu věcí. Ale pamatuj, Dillone, tohle –“ píchl ho prstem do hrudi a druhou rukou si poklepal na vlastní srdce. „Tohle z nás dělá to, kým jsme.“

Přitáhl si Dillona blíž a natáhl mu přes hlavu starobyle vypadající řetízek. Zvláštní kámen uprostřed trojúhelníkového přívěsku se v měsíčním svitu ohnivě zaleskl.

„Nos to hrdě, synku. Hodně to pro mě znamená. Kdysi to patřilo tvé mámě, ale chtěla, abych ti to jednou předal. Nikdy to nesundávej, a ať už se tam bude dít cokoliv, nikdy…“ hlas mu selhal a musel si odkašlat. „Nikdy neztrácej srdce.“

Na zkoumání řetízku teď nebyl čas. Dillon měl co dělat, aby udržel emoce na uzdě. Zastrčil si přívěsek pod svetr a ucítil jeho tíhu na hrudi, těsně nad srdcem. Naposledy tátu objal a odhodlaně seskočil ze saní. Když si uvazoval sněžnice, které mu Gabriel doma v Irsku vlastnoručně vyrobil, oči se mu zalily slzami. Několikrát rychle zamrkal, aby je zahnal, a vydal se skrz sněhové závěje. Neodvažoval se otočit. Po chvilce uslyšel tátovo hvízdnutí, nadšené psí štěkání a zvuk pohybu, jak se sáně vydaly zpátky stejnou cestou, kudy sem přijely.

Byl natolik zabraný do myšlenek, že vůbec neslyšel dva sněžné skútry, které se k němu blížily zezadu. Teprve až když na něj jeden z řidičů cosi zakřičel, Dillon uskočil stranou a hlasitě zanadával. Oba stroje bez zastavení prosvištěly kolem něj a zmizely ve tmě.

Celeste a její otec se prudce otočili, když uslyšeli zvuk blížících se sněžných skútrů. Během chvilky se objevil první – prostřelil jehličnatými stromy a zabrzdil elegantním obloukem, takže všude rozprášil sníh a led. Ze skútru mrštným skokem rozeného sportovce seskočil neskutečně pohledný kluk a jediným pohybem vypnul motor. Když si z tmavých vlasů vytřepával sníh, v hnědých očích se mu zalesklo vzrušení z rychlé jízdy. Pohled mu okamžitě padl na Celeste. Měl co dělat, aby vyloženě nezíral, ale udržel se a nejprve podal ruku jejímu otci, jak se slušelo a patřilo.

„Čau všichni, já jsem Ace. Rád vás poznávám, pane.“

Celestin otec si ho chladně změřil, a aniž by vzal na vědomí nabízenou ruku, odpověděl: „Já jsem Eric Torstensson a tohle je moje dcera Celeste.“

Aceův zrak se vpil do její dokonalé tváře. „Hrozně rád tě poznávám,“ řekl a v jeho hlase zněl uvolněný americký přízvuk.

Celeste, která byla zřejmě zvyklá, že jsou z ní všichni paf, se blahosklonně usmála. „Stylový příjezd.“

Ace si rukou prohrábl dlouhou ofinu. „Jo, no, musel jsem se sem nějak dostat. Naši museli neplánovaně zůstat doma na Floridě, a tak jsem si říkal, že si to aspoň užiju.“

Dva místní muži na druhém sněžném skútru spěšně vyložili kufr a koženou tašku, bez rozloučení nasedli na stroje a vyrazili pryč. Zůstal po nich jen rozvířený vzduch a kupičky sněhu.

„Nechápu, proč tady nechtěli zůstat s náma,“ ušklíbl se Ace.

Celeste se zasmála a odhalila tak dokonalé, lehce zašpičatělé, bílé zuby. Vtom na náměstí zastavily dva džípy značky Mercedes s tmavými okny a jeden Aston Martin. Celeste ustoupila zpátky k Lamborghini svého otce a sledovala plápolající rumunské vlaječky na kapotě mercedesu. Jako první z auta vyskočil řidič a spěšně otevřel zadní dveře. Z druhého vozu vyšli bodyguardi. Jako velké finále se ze zadního sedadla vynořily dvě dlouhé nohy a hned nato i zbytek černovlasého kluka v elegantním vlněném kabátě.

„Bram Danesti,“ oznámil a vrhl na ně lehce povýšený pohled. Na rozdíl od Ace se zdálo, že na něj Celestina krása neudělala žádný dojem.

„No vida, Bram, ty musíš být Alexandrův syn,“ zamumlal Celestin otec. „Je tady tvůj otec? Nutně si s ním potřebuju o něčem promluvit.“ Přistoupil k mercedesu z druhé strany, odkud se vynořil pohledný, ale nebezpečně vyhlížející muž, a začal s ním o něčem tiše rozmlouvat.

Bram se otočil k Celeste. „Pravděpodobně jsi slyšela, že mého otce zvolili jako tribuna tři roky po sobě. Předpokládám, že mně se to podaří taky.“

Celeste ani nemrkla. „Taky tě ráda poznávám.“

Bram lehce přimhouřil oči.

„Myslím, že brzo zjistíš, že jsem silná soupeřka,“ pokračovala dívka chladně.

„To uvidíme,“ ušklíbl se Bram.

Ace mezi ně vstoupil s nataženou rukou. „Čau, já jsem Ace Ellison.“

Bram na něj pohlédl, ale stejně jako Celestin otec jeho podanou ruku ignoroval. „Ach, ty jsi ten dědic džusového impéria.“

Ostré rysy Aceovy tváře nedaly znát, že by se ho ten posměšný tón jakkoliv dotkl. „Přesně tak, můj táta vybudoval celý svoje podnikatelský impérium na pomerančovým džusu. Vždycky říká, že i v našem světě je zdravější spolíhat se sám na sebe, než jenom žít z dědictví a titulů. To je koneckonců jeden z důvodů, proč jsem se sem vydal na vlastní pěst,“ řekl a zrakem přejel oba mercedesy a bodyguardy.

Bram zaťal pěsti, ale než stačil něco odpovědět, promluvila Celeste.

„Tenhle vypadá zajímavě…“

Kráčel k nim mimořádně vysoký a svalnatý kluk. I v téhle zimě si oblékl jen džíny a tričko, a když si přes rameno přehodil tašku, na pažích se mu napjaly bicepsy. Vlasy měl spletené do slušivých dredů a vzadu svázané do culíku. Na krku mu visela starobylá zlatá mince jako přívěsek. Celeste, Ace i Bram na okamžik strnuli beze slov.

Příchozí se nevzrušeně představil: „Čau, já jsem Jeremiah.“ Měl hluboký melodický hlas s jemným karibským přízvukem.

Celeste se vzpamatovala jako první. Přehodila si vlasy přes rameno a usmála se na něj: „Ahoj, já jsem Celeste.“

Jeremiah se na ni usmál. „Celeste, hezký jméno.“

„Díky,“ ukázala na svého otce, který si pořád povídal s tím Bramovým. „To vymyslel papá, jmenovala se tak moje babička. Přijel jsi zdaleka?“

„Bydlím kousek od Montego Bay na Jamajce, takže vlastně stačilo jenom přeletět Atlantik.“

Údolím se najednou rozlehlo hlasité burácení černé helikoptéry, která se objevila nad vrcholky hor. Když začala klesat k nim, Celeste sebou trhla a natáhla si přes uši chlupaté klapky. Silné reflektory zaplavily bývalé kluziště ostrým světlem a točící se vrtule vytvořily malou sněhovou bouři. Z víru poletujících vloček a bílého světla vyskočili chlapec s dívkou. V předklonu, aby se vyhnuli vrtulím, zato s lehkostí geparda, doběhli ke skupince.

Ten kluk při pohledu zblízka vypadal jako drsňák. Měl nakrátko zastřižené světlé vlasy a na odhalené kůži úctyhodnou galerii tetování.

„Já jsem Aron a tohle je moje dvojče Ásta,“ zakřičel přes řev motorů. „Přiletěli jsme z Islandu a moc nás těší, že vás poznáváme.“

Ásta však rozhodně nevypadala potěšeně. Otráveně zavrtěla hlavou s blonďatým mikádem, jako by se za bratra styděla. Nad ostrými lícními kostmi se jí mazaně leskly zelené oči, kterými si teď měřila Celestinu ledovou krásu.

Dillon se pořád snažil probojovat sněhovými závějemi k vesnici. Jedna sněžnice mu praskla, když se vyhýbal sněžným skútrům. Přivázal ji sice zpátky nejlíp, jak dovedl, ale i tak pokračoval otravně pomalu. A pohled na černou helikoptéru, která mu proletěla nad hlavou, mu na náladě rozhodně nepřidal.

S námahou vytáhl nohu ze sněhu, otřel si pot z čela a uvědomil si, že konečně dorazil na hlavní silnici do vesnice. Zrovna když si sundával sněžnice, z horského průsmyku se vyřítilo Ferrari FF a prohnalo se kolem něj k náměstí.

„Do háje,“ zabručel. „Co je to kurva za lidi?“

Ferrari se skřípěním brzd zastavilo před ostatními auty a z nízkého sedadla vystoupil znepokojivě hezký kluk. Měl drobnou mrštnou postavu automobilového závodníka, tmavé vlnité vlasy, v uchu diamantovou náušnici a v očích rozpustilé jiskřičky. Koženou bundu si přehodil přes rameno a rovnou zamířil ke skupince.

S chlípným úsměvem se Celeste a Ástě představil jako Angelo da Silva, syn světoznámého hráče pola Seva da Silvy, zatímco ostatní se málem přidusili jeho kolínskou.

Když se střetl pohledem s Ástou, okamžitě to mezi nimi zajiskřilo. „Moc ráda tě poznávám, Angelo,“ zaculila se na něj zpod dlouhých řas.

Štíhlá a mimořádně krásná nigerijská dívka, která dorazila přibližně ve stejnou chvíli jako helikoptéra, postávala od hloučku rozjívených teenagerů trochu stranou. Jejími rodiči byli známí vědci, kteří si teď povídali s ostatními dospěláky, zatímco ona se svěšenou hlavou kreslila špičkou boty do sněhu.

Ace na ni chtěl zavolat, ať se k nim přidá, ale vtom mu pohled padl na Dillona, který v obnošeném vlněném svetru kráčel hlavní ulicí s batohem a sněžnicemi na zádech.

„Ty vole, to je ten kretén, kterýho jsme málem přejeli v údolí!“ vykřikl. „Co ten tady dělá?“

Dillonovo srdce se roztlouklo rychleji, když se ke skupince přiblížil. V životě neviděl tolik krásných a od pohle-du mocných lidí pohromadě. Co to jeho tátu napadlo?

Měl sto chutí otočit se a utéct odsud co nejdál, ale pak spolkl nervozitu a promluvil k rodičům i teenagerům. „Pardon za zpoždění, cesta mi dala trochu zabrat.“

Všechny oči se zaměřily na něj.

„Jmenuju se Dillon Halloran,“ dodal nervózně, protože pořád nevěděl, kdo tady tomu velí. Kluk, kterého předtím zahlédl v nablýskaném Ferrari, se k němu začal pomalu přibližovat. Mhouřil oči a prohlížel si ho, jako by se na něj chtěl vrhnout a sníst ho zaživa.

„Co tady dělá?“ zasyčel.

„Bylo mi řečeno, že tady je sraz,“ řekl Dillon. Tep se mu zrychloval, ale rozhodl se neustupovat.

„Nech ho na pokoji, Angelo!“ pokusila se kluka s náušnicí odtáhnout drsně vypadající holka vedle něj.

Jeden z vysokých hezounů v hloučku přerušil ticho. „Sněžnice? Myslel jsem, že vymřely v osmnáctým století!“ zavtipkoval.

Dillon nejistě přešlápl na místě, ale pak vzpurně zvedl bradu a podíval se mu přímo do očí. „Táta mi je vlastnoručně vyrobil. A dostaly mě sem, nebo ne?“

„Aha, promiň… Jak že se jmenuješ, Dillon? Já jsem Ace. To bylo od tvýho táty chytrý. Škoda že jsem je neměl místo svýho sněžnýho skútru,“ řekl s kamennou tváří a Dillon si nebyl jistý, jestli si z něj utahuje, nebo ne.

„Jo, řídit sněžnej skútr není žádná hračka,“ pokrčil rameny. Netušil, co má dělat, protože většina shromážděných na něj pořád zírala, a tak přistoupil ke krásné dívce, která stála stranou a vypadala přístupněji než ostatní. „Ahoj, já jsem Dillon.“

Když se na něj podívala velkýma hnědýma očima, měla v nich výraz laně, která chce utéct do bezpečí svého lesa.

„Já vím, to už jsi říkal,“ odpověděla.

„Ježiš, tak promiň, no,“ zamumlal a připadal si jako naprostý idiot. Očividně nebyla tak stydlivá, jak vypadala.

Zřejmě se nad ním však slitovala. „Já jsem Sade. Ty teda umíš upoutat pozornost.“

„Rád tě poznávám, Sade. Nevíš náhodou, proč na mě všichni čuměj? Nebo co má tenhleten za problém?“ trhl hlavou směrem k Angelovi, kterého momentálně naštěstí zaměstnalo předvádění svého ferrari.

„Fakt to nevíš?“ zeptala se Sade.

„Fakt ne. Oblečením to není, že ne?“

„No, nechci být neslušná,“ když mluvila, pohrávala si přitom se zlatým náramkem, „ale vypadáš – jak to říct – jinak. Když se podíváš na nás, nikdy se neměníme. Ať už máme jakoukoliv barvu kůže.“

„Co tím chceš říct? Co je s mou kůží?“

„No, promiň, ale vypadá trochu zpoceně a máš červené tváře.“

Zastrčil si neposlušný pramínek tmavých vlasů za ucho a podíval se kolem sebe. Měla pravdu. Navzdory chladu všichni vypadali až podivně dokonale. Nikomu nezrudly líce mrazem, nikomu neteklo z nosu. Pleť měli tak hladkou, jemnou bez pórů, až vypadala jako mramor.

„A tohle jsme všichni slyšeli,“ dodala a ukázala na jeho srdce.

„No tak pardon, že dejchám!“ bránil se.

„Pssst!“ zašeptala a nejistě se rozhlédla okolo.

„Znáš tady všechny?“

„Vůbec ne, ale ta vysoká blondýna je myslím Celeste. Ace už jsi poznal – vypadá to, že chce být třídní klaun. Ásta a Aron jsou ta islandská dvojčata. Ásta kvůli tobě zabavila Angela, to je ten, který přijel ve ferrari. Ten zadumaný v černém kabátu je Bram a ten svalnatý krasavec Jeremiah.“

„Hm, skvělý, všichni vypadají neuvěřitelně přátelsky,“ zavtipkoval a odměnou mu byl úsměv, který jí rozzářil tvář.

Vyrušilo je tiché zahvízdání a oba vzhlédli k obloze. Nad jejich hlavami přeletěli sokol a krkavec a ladně přistáli uprostřed náměstí. Okamžitě se přeměnili v nadpřirozeně krásnou ženu a elegantního muže s lesklým černým plnovousem.

Hloučkem postávajících se rozneslo ohromené ticho. Dillon zíral s pusou dokořán. Tipoval, že ta žena bude mít hlavní slovo. Žena, která se právě přeměnila z ptáka! Nechápavě vrtěl hlavou, ale když na sobě ucítil její smaragdově zelené oči, zaplavila ho směsice úcty a hrůzy.

Ačkoliv byla nižší než teenageři kolem ní, vyzařovala z ní síla a sebevědomí. Vlněný plášť s kapucí jen částečně skrýval husté kaštanové vlasy až k pasu a dokonalou porcelánovou pleť. Smyslnou postavu pod pláštěm obepínaly šaty ze sametu stejně rudého jako její rty. Kolem vosího pasu se vinul zdobný řetěz ze zlata.

„Vítejte v Arnes a blahopřeji vám.“ Mluvila tiše a melodicky. „Já jsem madam Dupledgeová, ředitelka nejstarší a nejvýznamnější upírské akademie na světě. Vampire Academiae ad Meritum, Peritia et Scientia neboli VAMPS, jak to obvykle zkracujeme, vede studenty ke třem hodnotám: k výjimečnosti, zkušenosti a znalosti. Vstupujete do elitního spolku osobností, které díky studiu u nás dokázaly neuvěřitelné věci. Věřím, že i vy využijete pobyt ve VAMPS k objevení a vypilování svého talentu.“

Zatímco madam Dupledgeová mluvila, Dillon nenápadně omrkl ostatní. Ace, Bram a Celeste vypadali odhodlaně. Ásta obrátila oči v sloup a Angelo na ni s úšklebkem zamrkal.

„Tohle,“ ukázala ředitelka na muže vedle sebe, „je pan Hunt.“

Vousáč oblečený do černé lyžařské bundy přikývl, ale neusmál se.

„Je to náš zástupce ředitele a dá vám instrukce k další části cesty. Lokalita VAMPS patří k nejpřísněji střeženým tajemstvím, proto se snažíme cestování do a z akademie omezit na minimum. I kvůli tomu s námi strávíte ty nejtemnější měsíce až do konce školního roku, který oslavíme 31. března.“

Dillon sklopil oči k botám, aby na sobě nedal znát stesk po domově a strach. Jak má přežít pět měsíců s partou nepřátelských upírů?

„Ale pro dnešní večer už jsme zdejší obyvatele vyděsili dostatečně. Rozlučte se prosím s rodiči a připravte se hned vyrazit. Někteří studenti už dorazili a těší se, až se s vámi seznámí.“

Všichni si začali shromažďovat zavazadla a objímat rodiče, ale Dillon si všiml, že Bramův otec si vzal madam Dupledgeovou stranou a začal jí něco zamračeně říkat. Když ho ředitelka zdvořile odbyla a přešla k dalším rodičům, jeho tvář potemněla hněvem. Cosi zašeptal Bramovi a oba po Dillonovi střelili nepřátelským pohledem. Rychle se podíval jinam, ale bylo mu jasné, o co šlo. Povýšený Bram a jeho otec rozhodně neměli radost z toho, že Dillon nastupuje na VAMPS.

Aby přišel na jiné myšlenky, pozoroval, jak se jeho noví spolužáci loučí s rodiči. Nezdálo se, že by to kdokoliv z nich prožíval tak, jako když se loučil s tátou on sám. Sadini rodiče dávali své dceři na rozloučenou rady a připomínky místo objetí, a když odešli, Dillon viděl, jak smutně svěsila hlavu jako povadlá orchidej.

Když začaly odjíždět i poslední luxusní sporťáky a limuzíny, pan Hunt všechny svolal. „Dobře mě všichni poslouchejte. Potřebuju, abyste se rozdělili do dvou skupin – na létavé a nelétavé.“

Dillon neměl nejmenší tušení, co ta slova znamenají. „Létavé? Co to má do háje bejt?“ zašeptal do ucha Sade, která se k němu po odjezdu rodičů vrátila.

„Pokud to nevíš, tak jsi nelétavý. Věř mi, já jsem na tom stejně.“

Dillon sledoval, jak si Ace s Aronem plácli a natěšeně zajásali, když se přidali do skupiny létavých. Celeste, Ásta a Jeremiah je následovali, Bramovi dokonce na okamžik z obličeje zmizel pochmurný výraz a usmál se, když k nim přistoupil.

„Během letu od vás očekávám vzorné chování,“ varoval je pan Hunt a jestřábíma očima se zastavoval na každém z létavých.

„Zbytek z vás bude cestovat s madam Dupledgeovou. Svoje zavazadla nechte tady, školní nosiči se o ně postarají.“

„Škoda, že si je nemůžu vzít s sebou,“ zamumlal Angelo a střelil pohledem po Dillonovi. „Co když dostanu chuť na sváču?“

Ásta vyprskla smíchy, a když se na ně pan Hunt zamračil, pokusila se úsměv zamaskovat.

„Všichni, kdo jdete se mnou, se připravte.“

Ace, Aron a Jeremiah znovu zajásali.

„Vsadíme se, kdo tam bude první?“ navrhl Ace.

Celeste a Ásta obrátily oči v sloup.

„Připraveni?“ pan Hunt se naklonil dopředu jako pták, který se chystá vzlétnout. „Až napočítám do tří.“

Teenageři se rázem uklidnili. Ve tvářích se jim odráželo soustředění.

„Raz… Dva… Tři!“ napočítal pan Hunt a v tu chvíli byli všichni fuč.

Dillon nevěřil vlastním očím. „Počkat – kam jako zmizeli?“

Sade se na něj zkoumavě podívala. „Ty o nás fakt moc nevíš, co?“ zeptala se, ale zněla laskavě.

„Nevím skoro nic,“ přiznal. „Moje máma zmizela hned jak jsem se narodil, a vychovával mě jenom táta. Myslím, že mě před vším tímhle chránil. Abych řekl pravdu, ještě jsem to nestihl zpracovat. To, že sem nastupuju, jsem zjistil teprve před týdnem.“

„Moje rodina je jedna z nejvýznamnějších upírských rodin. Rodiče i sourozenci ode mě celý život mají obrovská očekávání,“ povzdechla si. „Vlastně ti závidím, že na tohle nemusíš brát ohled.“

„Nevím, jestli je co závidět,“ opáčil Dillon. „Tohle všechno je fakt divný.“

„Tak pojďte ke mně, prosím,“ přerušilo je zavolání madam Dupledgeové. Trojice zbývajících studentů se uprostřed náměstí začala šourat k ní.

Dillon k ní přistoupil s lehkým zaváháním. Sade a Angelo ho následovali. Zblízka byla ředitelka stejně omamná jako její sladká vůně. Dillonovi se z toho zatočila hlava a ucítil neodolatelnou touhu ji potěšit.

„Držte se mého pláště,“ řekla. „A za žádnou cenu se nepouštějte.“

Dillon se postavil vedle Sade, co nejdál od Angela, a když se pláště dotknul, projel mu tělem elektrický výboj. Každičký nerv se napjal a zapulzoval, jako kdyby skočil do ledové vody.

„Výborně,“ pochválila ho s úsměvem madam Dupledgeová. Pak se obrátila k ostatním a dodala: „Užijte si cestu…“

S lehkým zachvěním, který připomínal mávnutí netopýřích křídel, se rozplynuli. Na ztichlém náměstí po nich nezbylo nic až na hromadu kufrů. Jenom jedna zelená okenice v domě opodál se lehounce pootevřela a ven zvědavě vykoukl malý chlapec. Jeho matka ho ale rychle okřikla a zase okno zabouchla.

2

První krev

Studený horský vzduch Dillona zaštípal do tváře jako facka. Cítil rozlévající se ruměnec a v očích slzy. Lapal po dechu a přitom hlasitě nadával, protože nemohl uvěřit tomu, že doopravdy letí. Vítr naštěstí jeho nadávky okamžitě odnášel. Neuvěřitelnou rychlostí svištěli nad špičkami smrků a zasněženými loukami. Kdykoliv změnili směr, pláštěm projela vibrace přímo do jeho ruky. Hromadila se v něm panika a pocit na zvracení.

„No tak, Dillone, to zvládneš,“ mumlal si pro sebe. „Hlavně se nepouštěj.“

Madame Dupledgeová držela směr. On, Sade a Angelo za ní vláli ve formaci letícího šípu. Její plášť divoce plápolal a Dillon měl co dělat, aby se ztuhlými prsty udržel. Ředitelka se k němu otočila, jako by vycítila jeho obavy. Rudé vlasy se jí zmítaly kolem hlavy.

„Dýchejte zhluboka a zkuste si to užít, přejde to,“ zašeptala a on její slova i přes kvílející vítr v uších nějakým záhadným způsobem slyšel.

Hltal mrazivý vzduch a jakmile si jeho oči přivykly na rychlost, mrknul, jak jsou na tom ostatní. Sade se na něj povzbudivě usmála, a to ho trochu uklidnilo. Pomohla i neviditelná energie pláště madam Dupledgeové, která hřejivě brněla v dlaních. A taky to, že když se vznesli výš, krajina pod nimi najednou vypadala krásnější. Minuli opuštěný lyžařský areál a pak se jen tak tak vyhnuli lesklé stěně majestátního ledovce.

Stoupali výš a výš, a když dospěli nad vrcholky hor, madam Dupledgeová ukázala na něco v dálce. Dillon viděl jenom zasněžené horské štíty a obrovské zmrzlé jezero. Sade a Angelo zřejmě měli ostřejší zrak – nebo aspoň věděli, co mají hledat – protože oba s úsměvem přikývli.

Madam Dupledgeová se vrhla níž k jezeru. Dillonův žaludek se nebezpečně zhoupl, ale jak letěli blíž nad zemí, strach ho postupně opouštěl. Dokonce si začal všímat, jak ředitelka držením těla mění směr nebo výšku. Když si uvědomil, že pohybem ramen může i on trochu měnit svůj směr, přestal se pláště držet tak křečovitě. Najednou mu naplno došlo, že letí, a začal se víc soustředit na ten zážitek než na varování madam Dupledgeové. Pak ale prudce odbočila doprava a plášť mu vyklouzl z ruky.

Na milisekundu se pokoušel zachytit studeného vzduchu. A pak se začal řítit dolů.

Ruce a nohy mu vlály jako hadrové panence, žaludek měl najednou až v krku. Zamrzlá hladina jezera se blížila víc a víc. Zahlédl Angelův a Sadin vyděšený výraz a madam Dupledgeovou, která se k němu vrhla po hlavě a popadla ho za svetr. Dillon se lehce otřel o led, ale to už se zase vznesli nahoru.

„Říkala jsem, ať se držíte,“ zasyčela na něj ředitelka naštvaně přes rameno. „Máte se ještě hodně co učit, pane Hallorane.“

Dillon byl pořád ještě v šoku, a tak jenom přikývl. Učení měl před sebou očividně víc než dost. Přerývaně dýchal a přemýšlel, jak moc velkého hlupáka ze sebe udělal hned první den, a tak si ani nevšiml, že se krajina kolem nich změnila.

Když míjeli podivně ostrý vrchol hory, cosi mu na tom nesedělo – a když přiletěli blíž, uvědomil si, že to není hora.

Z kamenného masivu čouhala k obloze dechberoucí futuristická stavba ve tvaru špičáku. Odshora dolů ji pokrývaly kosočtvercové panely z chladného šedého kovu, na němž se leskl měsíční svit. Zdálo se, že tam nejsou okna ani dveře. Dillonovi se rozbušilo srdce – ta budova vypadala úžasně i znepokojivě zároveň.

Madam Dupledgeová s nimi proletěla tak blízko, že Dillon v blyštivém povrchu zahlédl odraz vlastní bledé tváře ztuhlé strachem. Když s nimi ředitelka zakroužila nad špičkou budovy, Dillon si uvědomil, že to jsou špičky vlastně dvě. Výrazný tvar stavby totiž tvořily dva ostré trojúhelníky vpředu a vzadu spojené po stranách zdmi zakřivenými do U. Střechu tvořila nízká kupole z kovu a skla, na jejímž vrcholu bylo něco, co připomínalo masivní, oválné zvětšovací sklo. Z nitra budovy vycházela tlumená záře a jemně svítila k temnému nebi jako obří baterka.

„No to mě poser!“ vydechl ohromeně Dillon. Čekal nějaký plesnivý starý hrad s gotickými věžičkami. Rozhodně ne tohle.

Madam Dupledgeová přikývla a udělala ještě jedno kolečko nad střechou. Pak ukázala na dva vrcholky hor v dálce. „Tam jsou ubytovny pro starší upírské studenty – říkáme jim Zub dva a Zub tři.“

Třebaže Dillon mhouřil oči, jak chtěl, připadalo mu to jako obyčejné hory. Ať už se tam skrývalo cokoliv, schovali to náramně dobře.

V další vteřině to jenom zasvištělo, jak madam Dupledgeová prudce přelétla k zadní straně budovy a následně podél horské stěny dolů. Když si to namířila čelem přímo ke skále, Dillon málem vykřikl. Na poslední chvíli se ale otevřely tajné kovové dveře a oni vletěli přímo do nitra hory.

Srdce mu kleslo až kamsi do žaludku. Došlo mu totiž, že pokud se nenaučí létat, nikdy se odsud nedostane.

Rychle se pohybovali širokým betonovým tunelem pořád hlouběji. Barevná světla a nenápadné kamery ukazovaly směr. Zatímco zvenku byla budova velkolepá a dechberoucí, zevnitř působila sterilně, jako by záleželo pouze na funkčnosti. A pak se před nimi konečně objevily další dveře.

„Připravte se“,“ řekla madam Dupledgeová. Elegantně zabrzdila a přistála s nimi na betonové podlaze.

Dillonovy nohy se nekontrolovatelně roztřásly jako údy astronauta, který se vrátí na Zemi. Bylo krásné zase stát botama na pevné zemi. Dveře před nimi se tiše otevřely a na podlahu dopadl obdélník světla. Vyšel je přivítat upír v těsném černém roláku a úzkých kalhotách.

„Vítejte zpátky, madam,“ poklonil se. „Jaká byla cesta?“

„Díky, Rufusi. Cesta byla rušná,“ odpověděla a vrhla na Dillona ledový pohled, ze kterého se začervenal. Rufus překvapeně zvedl obočí a Dillon slyšel, jak se Angelo vedle něj pobaveně uchechtl.

Madam Dupledgeová je spěšně nahnala dovnitř. S poryvem studeného horského vzduchu se za nimi dveře zaklaply a obklopila je nasládlá vůně s nádechem něčeho zlověstnějšího. Dillon se otřásl a potlačil nutkání dát se na útěk.

Vešli do minimalisticky bílé vstupní haly, jejíž podlahu tvořila mozaika černého školního erbu s červeným nápisem VAMPS. Když si Dillon přeložil latinské motto pod erbem, přeběhl mu mráz po zádech. In Tenebris Refulgemus – Záříme v temnotě. Katolická výchova mu přece jenom k něčemu byla.

„Školní budova má dvanáct poschodí,“ vysvětlovala madam Dupledgeová. „Momentálně jsme na pátém. Vaše ložnice a pokoje pro zaměstnance se nacházejí níž, ve sklepních patrech. Obřadní síň, kde se dnes v noci potkáme, je v nejvyšším patře pod střechou.“

Ocitli se před dvojicí výtahů ze skla a oceli.

Madam Dupledgeová se otočila k Rufusovi: „Ukážete prosím Angelovi, kde si může odpočinout? Má za sebou dlouhou cestu a vypadá to, že už se dlouho neudrží.“

Dillon se opatrně podíval na Angela, který na něj úpěnlivě zíral a neklidně prsty bubnoval na stehna.

„Zajisté, madam,“ uklonil se Rufus a urychleně Angela nacpal do výtahu.

Madam Dupledgeová se otočila k Sade. „Potřebuju si s Dillonem promluvit o samotě, ale ocenila bych, kdybyste mu pak pomohla se ubytovat. Eliasi!“ Dillon nadskočil, když se v chodbě za jeho zády objevil další upír celý v černém. „Ukažte prosím slečně, kde má počkat.“

Sade se nejistě poklonila: „Jistě, madam.“

Madam Dupledgeová se otočila k Dillonovi a ten vyděšeně ustoupil o krok dozadu. V její tváři se totiž najednou objevil jen těžko potlačovaný hněv.

„Pojďte se mnou prosím do ředitelny, Dillone.“

Otočila se k němu zády a vstoupila do druhého výtahu tak rychle, že Dillon jen stěží stačil mrknout. Neochotně ji následoval. Pocítil strach a zároveň vztek na tátu. Co ho to napadlo poslat ho sem?

Dveře se okamžitě zavřely a výtah je vystřelil vzhůru. Navzdory chmurným myšlenkám Dillon zaznamenal, že je to skleněná trubka, která vede od nejspodnějšího patra celé budovy až po skleněnou střechu, již viděl zvenčí. Když zaklonil hlavu, spatřil nad sebou noční oblohu. Výtahem se dalo dostat do každého poschodí, zastavili však v tom, které Dillon napočítal jako deváté.

Napůl šel a napůl běžel za madam Dupledgeovou, která kráčela naprosto tiše, jako by spíš plula vzduchem. Oproti tomu Dillonovy těžké boty za ní hlasitě dusaly.

Došli do krásného atria, které se kolem prosklené výtahové šachty pnulo jako půlměsíc. Z atria se vcházelo do neméně impozantní ředitelny. Jedné stěně vévodilo kosočtvercové okno s výhledem na jezero hluboko pod nimi. Dillon si uvědomil, že okna jsou zvenčí zřejmě nějak zakrytá, protože během vyhlídkového letu kolem budovy si žádného nevšiml. Dveře i zakřivená stěna sousedící s atriem tvořilo sklo, jímž do kanceláře vnikalo jemné měsíční světlo.

Ať už místnost zařizoval kdokoliv, rozvrhl ji jednoduše, ale přitom chytře. Odhalené dřevěné parkety se krásně leskly a na jedné bílé stěně visel úchvatný obraz, který z ptačí perspektivy zachycoval budovu akademie mezi vrcholky hor. Na protější zdi visely čtyři portréty předchozích ředitelů VAMPS, a když si je Dillon prohlížel, bylo to jako cestovat staletími nazpět. Z obrazu ředitele, který v drahých šatech z šestnáctého století cenil dlouhé, kruté špičáky, jako by se co nevidět chystal vrhnout na malíře, mu naskočila husí kůže.

Když se madam Dupledgeová usadila za uklizený stůl ze světlého dřeva, elektrické rolety se zatáhly a rozsvítila se tlumená světla. Svíčky ve skleněných svícnech vydávaly tu stejnou opojnou vůni, kterou předtím cítil na chodbě. Modrá záře ze dvou tenkých počítačových obrazovek zdůraznila rozzlobený výraz na ředitelčině obličeji. Dillon ale i přes tlukot srdce cítil, jak ho to k ní táhne. Zastavil se před jejím pracovním stolem a nejistě přešlápl na místě, aby zakryl, že se mu kolena roztřásla strachem.

„Už nikdy nedělejte žádnou takovou hloupost, Dillone,“ zasyčela a zabodla do něj oči jako dýky. „Mohl jste se zabít. Nemusím vám určitě připomínat, jakého privilegia se vám dostalo, když jsme vás sem přijali?“

„No, popravdě nevím,“ podařilo se mu zamumlat, když překonal strach z ředitelky. V duchu si vynadal, že se nechal tak snadno vyděsit. „Netuším, proč tady jsem. Táta mi akorát řekl, že sem musím jít, protože to slíbil mý matce, kterou si ani nepamatuju.“ V hlase se mu nepodařilo zakrýt hořkost.

Výraz madam Dupledgeové se změnil z rozezleného v překvapený. „Ale víte, co jste zač, že ano, Dillone?“

„Jsem dham… dhampír.“ Dillon to skoro ani nedokázal vyslovit. „Ale podle mě to je nějakej omyl. Nikdy se nic takovýho neprojevilo, teda aspoň na mně.“

„Dhampír je nesmírně vzácný,“ pokračovala, jako by ho vůbec neposlouchala. „V našem světě jsou styky mezi lidmi a upíry zakázané. Lidem v těchto smíšených vztazích totiž hrozí extrémní nebezpečí.“

Dillon polkl. Polil ho ledový pot.

„Jen ze zlomku těchto vztahů se zrodí potomek. A jen málokdy přežije. Ale vy jste přežil. A to je ten důvod, proč jste tady, Dillone. To je ten důvod, proč jste výjimečný. A to je ten důvod, proč nesmíte zbytečně riskovat.“

Dillon to nedokázal pochopit. „Já fakticky pořád nechápu ani polovinu…“

„Dillone, vaše matka pochází ze Starodávného upírského rodu. A upírky za normálních okolností nemohou mít děti s lidskými muži. Pořád nerozumíme tomu, jak jste přežil. Její geny jsou silnější, než jsme tušili. A proto, když jste teď dosáhl plnoletosti, musíte být tady. Naučíme vás, jak neohrozit sebe ani ostatní.“

„Já nejsem nebezpečnej!“ zaprotestoval Dillon.

Když viděl, jak její výraz potemněl, okamžitě svých slov zalitoval, ale tohle byla naprostá šílenost… Stoprocentně došlo k nějakému omylu.

„Tak kdo je moje máma?“ zeptal se. „Táta o ní nikdy nemluvil a já ho nechtěl naštvat.“

Upřeně se na něj zadívala. „Je mi líto, ale to vám z velice dobrých důvodů nemůžu říct. Ale měla pravdu. Tohle je pro vás to pravé místo. Naše akademie je pro upíry ze Starodávných rodů nebo pro upíry, kteří mají potenciál stát se výjimečnými. Věříme, že vy ten potenciál máte, Dillone. Dokonce i jen jako poloviční upír.“

Nic z toho nedávalo žádný smysl.

„Pořád nechápu, proč je tohle místo tak spešl,“ řekl a cítil, jak v něm bublá vztek.

Ředitelka přimhouřila oči. „Chápu, že toho na vás může být hodně. Ale věřte nám. Je to takhle bezpečnější.“

Frustrovaně zaťal ruce v pěst, ale právě v tu chvíli se ve dveřích objevil Elias, což znamenalo, že rozhovor byl u konce.

„Prostě mi věřte, Dillone, a uvidíte, že se vám tady bude líbit,“ prohlásila madam Dupledgeová.

Nevěděl, co na to říct, a tak jenom pokrčil rameny. „Pokusím se,“ zabručel a otočil se k odchodu.

Zrovna když sahal po klice, ozvala se znovu. „Vaše matka se uměla neuvěřitelně ovládat a ochránila tak vás i vašeho otce. Zatím možná ještě nerozumíte tomu, jak těžké to pro ni bylo, ale brzy to pochopíte.“

Zarazil se a otočil se zpátky k ní. Vyhlížela z kosočtvercového okna ven na zamrzlé jezero a v krásné tváři se jí značil podivný smutek. Přesně jak říkala, zatím ničemu nerozuměl. I kdyby jeho máma byla nějaká mocná upírka, tak co z toho? Pokud mu o ní jak madam Dupledgeová, tak jeho táta odmítali cokoliv prozradit, k čemu mu to bylo?

„Tudy,“ ukázal Elias.

Dillon za ním kráčel zpátky k výtahu a následoval ho dolů do pátého poschodí. Sade už tam čekala.

„Všechno v pohodě?“ zašeptala, když k němu přistoupila.

„Jenom divný,“ řekl. „Povím ti to později.“

Cestu dolů strávili v naprostém tichu, které přerušovalo jenom cinkání náramku, s nímž si Sade pohrávala. Vystoupili ve třetím poschodí. Elias je zavedl do dalšího kruhového atria a ukázal k chodbám na protější straně.

„Tohle je Zub jedna neboli zet jednička, jak tomu říkáme. Rakvová chodba.“ Elias ukázal na řadu otevřených dveří. Dillon s vykulenýma očima následoval Sade do třetích z nich. Ozývaly se zpoza nich výbuchy smíchu.

V místnosti zrovna vysoká dívka s krátkými tmavými vlasy a piercingem v nose rozmáchlými gesty líčila řadu katastrof, kvůli kterým nestihla setkání v Arnes. Naštěstí ale narazila na někoho, kdo cestoval do školy po vlastní ose. Ace se povaloval v protáhlé, hladce pochromované bedně a hlasitě se chechtal.

Když uviděl Dillona a Sade, zvedl obočí. „Čau, co vás zdrželo?“

Dívka se zastavila uprostřed věty a vytřeštila na Dillona oči. „Jejdanánku!“ vykřikla s ukázkovým britským přízvukem. „To seš ty, ten dhampír?“

Její reakce byla tak upřímná, že se Dillon musel smát. „Vypadá to tak. Zřejmě jsem tady způsobil tak trochu poprask.“

„To je tak vzrušující!“ řekla a přišla k němu blíž, aby si ho mohla lépe prohlédnout. „Nikdy jsem nikoho z vašeho druhu nepotkala. A určitě jsi první, kdo nastoupil na VAMPS. Docela by mě zajímalo,“ zarazila se a přejela ho pohledem od hlavy k patě, „co je na tobě tak výjimečného?“

Dillon se znovu usmál. Nemohl si pomoct, její bezelstná zvědavost mu byla sympatická. „Jo, to bych taky rád věděl. Ale všechno je to pro mě hrozně nový. A když říkám nový, myslím tím jako z minulýho týdne.“

„To si ze mě děláš srandu!“

„Ne, fakt.“

„No, tak to tě moc ráda poznávám, Dillone,“ řekla. „Myslím, že to tady díky tobě bude mnohem zábavnější. Mimochodem, já jsem Cora de Courtenay.“

Dillon, kterého okouzlily její nádherné oči, si najednou vzpomněl na vychování. „Ehm, promiň, a tohle je samozřejmě Sade. Přiletěli jsme sem spolu.“

Cora zaměřila svůj pátravý pohled na Sade, popadla ji a zatočila s ní kolem dokola. „Dokonalá!“ nechala se slyšet. „Ty jsi jedna z Daudových?“

Sade se začervenala, ale tvář se jí roztáhla do krásného úsměvu. „Ano,“ přikývla.

„To jsem si myslela!“ hvízdla obdivně Cora.

Dillon si všiml, že Cora měla dar vytáhnout lidi z jejich ulit.

„Už jste našli svoje pokoje?“ zeptal se Ace.

„Ještě ne. Co je tohle?“ ukázal Dillon na Aceovu obdélníkovou bednu. „Neříkej, že v týhle věci spíte!“

Ace a Cora vyprskli smíchy.

„Jasně že jo, ty vole – je to rakev!“ ušklíbl se Ace. „Proto se tomu tady říká Rakvová chodba.“

„Jak to mám asi vědět? Můj táta není žádnej zasranej hrabě Drákula!“ neudržel se Dillon. „Myslel jsem, že spaní v rakvích je jenom báchorka, něco ze středověku.“

Coru jeho výbuch vzteku očividně vyděsil. „Promiň, Dillone, nemysleli jsme to zle. Je prostě jenom příjemné potkat někoho – jak to říct – nepoznamenaného naším světem. Klidně se mě můžeš zeptat na cokoliv, co tě zajímá.“

„To je fér, díky, Coro. Máš to u mě,“ zamumlal o poznání klidněji, ale nepřestával se na Ace mračit. „Asi radši půjdeme najít naše pokoje.“

Radši by si uřízl jazyk, než aby se v Aceově přítomnosti na cokoliv zeptal. Zbylé otevřené dveře postupně odhalovaly, že většina pokojů už byla obsazená. Celeste si zrovna vybalovala kufry v místnosti hned u výtahů, který měl velká okna do vnitrobloku.

„Vypadá to, že jsme spolubydlící,“ podívala se na Dillona.

Vypadala, že se jí ta představa moc nezamlouvá, a tak se Dillon obrátil k Sade. „Nechceš si to se mnou vyměnit?“

„Seš si jistý? Tenhle pokoj vypadá skvěle.“

„Jasně.“

„Tak díky.“

Dillon popadl svůj batoh a pokračoval chodbou dál, až objevil poslední volné místo v pokoji úplně nejdál od výtahů. Byla to mnohem menší místnost než ta, ve které se zabydlela Celeste. Zdálo se, že kromě Jeremiahovy mohutné postavy se sem toho moc nevejde.

„Vypadá to, že jsme si vytáhli černýho Petra,“ pokrčil Jeremiah rameny.

„Nic na mě prosím tě nevytahuj, pokud máme bejt spolubydlící,“ zazubil se Dillon, kterého překvapilo, jak přátelsky ten svalnatý kluk vypadá.

Navzdory titěrným rozměrům by se ten pokoj mohl z fleku objevit na obálce skandinávského časopisu o designu. Dvoje posuvné dveře ukrývaly šatník. Na opačných koncích místnosti proti sobě stály dva retro psací stoly s poličkami. Vypadalo to jako normální internát až na dvě rakve místo postelí.

Jeremiah si hodil svoje věci na levou, která byla asi o půl metru delší a širší než ta druhá. Dillon opatrně nadzvedl víko rakve napravo. Uvnitř našel vycpávku z měkkého černého sametu.

„No to si ze mě děláš srandu! V tomhle nebudu spát ani za nic.“

„Uznávám, že to je trochu divný,“ řekl Jeremiah. „Doma v rakvi nespím. Tady ale hodně dbají na tradice. Zkus to – je to mnohem pohodlnější, než vypadá. A máme dovoleno si je vyzdobit!“

„Ne že bych ti nevěřil,“ Dillon zase zaklapl víko. „Ale rozhodně si to na noc nehodlám zavírat. Na rozdíl od vás potřebuju vzduch.“

Jeremiah se posadil na svou rakev a zvědavě se na něj podíval. „Nic mi do toho není, ale jak ses sem vlastně dostal?“

„Nikdy jsem nepoznal svou mámu, takže myslím, že tady jsem, abych se naučil všechno, co mi měla předat ona. Na mý osmnáctý narozeniny jsem se dozvěděl, že byla upírka, a najednou je tohle pro mě to nejlepší místo… Nebo to mi aspoň řekli.“

„V tom případě to tak asi bude. Na Zasvěcení se všichni dozvíme víc.“

„Zasvěcení?“

„To je obřad, kde odpřísáhneme, že budeme dodržovat zdejší pravidla – a říká se, že nám madam Dupledgeová dá ochutnat svou krev.“

Dillon na něj vykulil oči. „Její opravdickou krev? Teďka si ze mě děláš prdel, že jo?“

„Ničeho se neboj,“ zakřenil se Jeremiah. Zornice se mu začaly děsivě zvětšovat, až jeho nádherné oříškové oči úplně zčernaly. „Prej to je skvělý.“

Dillon couvl. Vzpomněl si na svou kočku, která se úplně stejně tvářila, když se chystala po něčem skočit. Jeremiah si toho všiml a tvář se mu zase změnila do normální podoby.

„Promiň, nedokážu to ovládat. Asi si na nás budeš muset zvyknout.“

„A vy na mě možná taky. Všichni jste hrozně…“ hledal to správné slovo, „zvířecí.“

„Tos řekl hezky,“ zasmál se Jeremiah, ale pak zvážněl. „Proto jsme tak nebezpeční, Dillone. Na tohle nikdy nezapomeň. Přišli jsme sem, abysme se naučili ovládat tu pudovou část naší povahy.“

„Já myslím, že ještě žádný pudy nemám, Jeremiahu!“

Ze dveří vykoukla Cořina hlava. „Ahoj, promiňte že ruším, ale už se chystáme do Velké síně, kdyby vás to zajímalo.“

„Díky…“ Jeremiah na tváři vykouzlil zářivý úsměv a Dillon se uchechtl, když viděl, jak to Coru omámilo.

„Co je?“ otočila se na něj.

„Nic,“ pokrčil rameny.

„Nemůžeš se smát a nepovědět čemu,“ vystrčila na něj vzpurně bradu.

„No, myslím, že Jeremiah zkoušel odčarovat něčí kalhotky, ale asi to nezafungovalo.“

Jeremiah se rozesmál. Cora na okamžik vypadala v rozpacích, ale pak se ušklíbla.

„Máš pravdu. Je fakt k nakousnutí, ale ujišťuju tě, že moje kalhotky pevně drží… zatím,“ řekla a významně se na Dillona podívala.

Ucítil, jak mu tváře barví do červena.

„Ehm, já jsem pořád tady,“ přerušil je Jeremiah. „Nemám rád, když se o mně mluví jako o kusu masa. Jsem víc než jenom hezká tvářička. Tenhle mozek je plně funkční.“ Poklepal si na hlavu.

„Promiň,“ omluvila se mu Cora. „My víme, že jsi chytrý. Jinak bys tady nebyl. Tak si nás chvilku nevšímej a nech mě nad tebou slintat. Nebude to na dlouho.“

„No…“ zazubil se Jeremiah. „Klidně si dej na čas.“

„Já se z vás pominu! Mužští upíři nevědí, co chtějí,“ rozhodila Cora rukama. „Ale vážně už musíme jít, jinak nás vyhodí dřív, než vůbec začneme.“

Vystřelila chodbou k výtahu.

„Počkej!“ zavolal na ni Jeremiah. „V instrukcích psali, že se máme obléct do večerního.“

„Vážně?“ Vypustila nadávku tak působivou, až Jeremiah zvedl obočí. „Potkáme se před mým pokojem za pět minut. Do té doby by se snad měl stihnout zkrášlit i Ace – pokud tedy konečně přestane vyprávět o tom, jak všechny porazil a přiletěl sem jako první.“

Když zmizela, Dillon zakroutil hlavou.

„Hele, promiň, že trápím tvou krásnou hlavu otázkama, ale co přesně znamená obléct se do večerního? Nemám si na sebe doufám vzít žádnej divnej Drákulův plášť, že ne?“

„Ne, jenom smoking a motýlek,“ odpověděl Jeremiah a už se přehraboval svým šatníkem.

Dillon zabořil ruku do batohu a zanadával. Nic takového neměl. Dost pochyboval, že by si jeho táta smoking vůbec mohl dovolit. Jeremiah už mezitím stačil díky nadpřirozené rychlosti upíra nahodit perfektně střižený černý smoking, běloskvoucí košili i sametového motýlka.

Dillonovi spadla brada. „Ty jo, zatraceně ti to sekne,“ zamumlal.

„Já vím,“ zazubil se Jeremiah. „Teď ale musíme najít něco i pro tebe.“

Dillon měl co dělat, aby mu stačil – nejenže měl Jeremiah asi tak dvakrát delší nohy, ale navíc si vypomáhal upírskou rychlostí.

„Jasně, na mě se neohlížej, dohoním tě později,“ zafuněl Dillon a bezmocně sledoval, jak mu Jeremiah mizí za rohem.

Když dorazil – úplně bez dechu – ke dveřím Cořina pokoje, v atriu už postával hlouček spolužáků a Jeremiah zklamaně zavrtěl hlavou.

„Promiň, Dillone, ale nikdo nemá smoking navíc.“

Bram, který vypadal, jako by se ve fraku narodil, přejel Dillonův huňatý irský svetr z ovčí vlny a ošoupané džiny znechuceným pohledem.

„Ahoj, my jsme se ještě neseznámili. Já jsem Frederick,“ přistoupil k němu drobný kluk se zářivě zrzavými vlasy a bezstarostným výrazem na tváři. „Zrovna jsem dorazil z Německa.“

Stejně jako Bram mluvil perfektně anglicky, ale v hlase mu zněl lehký náznak přízvuku.

„Čau, já jsem Dillon,“ potřásli si rukou.

„Dhampír Dillon,“ dodal Bram. „Zní to docela dobře, nemyslíš?“

Frederickův úsměv pohasl. „Dhampír?“ zatvářil se zmateně. „Fakt? Netušil jsem –“

„Že VAMPS přijímá dhampíry?“ dokončil za něj unaveně větu Dillon. Zajímalo ho, jak dlouho tohle ještě potrvá.

Nastalo trapné ticho, které přerušilo až Aceovo hlasité hvízdnutí. Kráčely k nim Celeste a Sade. Když šly takhle vedle sebe, jejich krása vynikla ještě víc.

Celeste se oblékla do bleděmodrých šatů, které odhalovaly záda, a klesaly po štíhlé postavě až na podlahu. Sade si vzala červánkově růžové šaty, které dodávaly barvu její zářící pleti a zdůrazňovaly úzký pas. Zatímco ale Sade vypadala, že jí pozornost není příjemná, Celeste se v ní vyžívala.

„Ocenila bych, kdybys takhle nepohvizdoval,“ probodla Ace pohledem. „Je to vidlácké, zastaralé a ponižující, zvlášť pro ty z nás, kterým se dostalo kvalitního vzdělání.“

Ace se uklonil, zdálo se, že se ale ho její slova nedotkla. „Omlouvám se. Nechtěl jsem se tě dotknout. Můžu ti to vynahradit tím, že tě doprovodím do obřadní síně?“

„Můžeš,“ přikývla Celeste a chytla ho za paži.

Společně tvořili nepřehlédnutelný pár. V patách jim šli Ásta a Angelo. Ásta se převlékla do černých, těsně přiléhavých šatů s kosočtvercovými průstřihy, které odhalovaly její bledé vypracované břicho. Na závratně vysokých černých louboutinkách s krvavě červenou podrážkou byla stejně vysoká jako Angelo, který ji majetnicky držel kolem pasu a prsty jemně hladil odhalenou kůži.

Dillon se v rozpacích odvrátil, protože jiskření mezi nimi nešlo přehlédnout.

Frederick popadl Sade za ruku. Ta se zachichotala a společně odtancovali pryč. Ani jednomu nevadilo, že ona je o hlavu vyšší než on.

Vtom ze svého pokoje vyšla Cora a zarazila se. Rozcuchané ježaté vlasy a éterické šaty zelené jako les daly perfektně vyniknout jejím zářivým očím i štíhlounké postavě. A celý outfit zajímavě doplňovaly kožené martensky

„To tady všichni čekáte na mě?“ zvedla obočí při pohledu na Arona, Brama, Dillon a Jeremiaha.

Bram jí okamžitě nabídl rámě a Dillona překvapilo, když se do něj zavěsila. Oba měli tmavé vlasy a aristokratické držení těla, takže vypadali skoro jako bratr se sestrou. Když je viděl pohromadě, Dillon ucítil hluboko v žaludku něco, co nikdy předtím necítil. Nedokázal si představit, že by někdy byl tak kultivovaný a společensky sebejistý jako oni.

Cora se na něj otočila, jako by cítila jeho nejistotu, a omluvně se na něj usmála.

„Asi jsme na sebe zbyli, co, bráškové upíři?“ pokrčil rameny Aron. „Hele, Dillone, smoking navíc sice nemám, ale mám oblek, pokud by sis ho chtěl zkusit. Myslím, že máme zhruba stejnou velikost.“

Dillon se podíval na svůj svetr a džíny. Nechtěl to přiznat, ale ve srovnání s ostatními si připadal trochu jako vidlák. Potlačil vzpomínku na tátu, který ho nabádal, aby se nestyděl za to, kým je, a vděčně přikývl. „To by bylo super. Moc díky,“ usmál se.

Překvapilo ho, že po úvodním šoku většina upírů vypadala, že jim nevadí mít poblíž dhampíra.

„Tak pojď,“ pobídl ho Aron. „Bydlíme s Frederikem na druhý straně atria.“

Aronův a Frederickův pokoj byl mnohem větší než ten jeho. Opravdu si s Jeremiahem vytáhli černého Petra.

Jedna strana pokoje zela čistotou, Aron si evidentně potrpěl na pořádek. Víko od rakve nezakrývalo žádné oblečení, na podlaze se neválel ani jeden nevybalený kufr. Na psacím stole ležel jenom nejnovější iPhone a dvě činky. To Frederickova půlka pokoje byla přesný opak. Vypadala jako by se tam prohnalo tornádo a zanechalo po sobě spoušť v podobě rozházeného oblečení, sluchátek a dalších věcí. Dillonovi přeběhl mráz po zádech, když uviděl basu lahví s něčím, co podezřele připomínalo krev.

Aron otevřel šatník a podal z něj Dillonovi tmavošedý oblek a bílou košili.

„Fakt můžu?“ ujistil se Dillon, když uviděl značku – dokonce i on znal jméno Tom Ford. Už na první pohled ho oblek zaujal elegantním střihem.

„No jasný, ale nejdřív si to zkus. Ať víme, jestli ti sedne.“

Dillon se otočil zády a sundal si svetr i tričko. Když rukama vklouzl do nažehlené košile, obklopila ho kvalitní bavlna. Košile jeho školní uniformy vždycky škrábaly a nikdy tak docela neseděly. Tohle ale byla jiná písnička. Sako mu na ramenou a pažích trochu plandalo – Aron byl přece jenom namakanější – ale kalhoty mu padly jako ulité.

Zapnul si zip a otočil se zpátky na Arona.

„Proměna k nepoznání!“ rozzářil se Aron a přitáhl ho před zrcadlo přidělané ke dveřím šatníku, aby se mohl podívat sám.

Dillon při pohledu na svůj odraz překvapeně vydechl. Skoro toho rozcuchaného tmavovlasého kluka nepoznával. Díky obleku vypadal vyšší, ramena měl najednou širší a oči nějakým záhadným způsobem modřejší.

Aron mu podal černou kravatu. „Teď už jenom potřebuješ tohle.“

„Ještě jednou moc díky,“ začal si vázat kravatu, ale Aron ho zarazil.

„Ne, ne, ne,“ zavrtěl hlavou. „Takhle…“ Silnýma rukama s překvapivou jemností uvázal kravatu do dokonalého véčka a utáhl ji Dillonovi u krku. „Tohle je windsorskej uzel. Mnohem hezčí, ne?“

Omylem přejel rukou po Dillonově horké kůži a najednou prudce ucukl a uskočil dozadu. Dillon viděl, jak se mu zvětšily nosní dírky.

„Vypadá to suprově, ještě jednou moc díky, Arone,“ řekl rychle Dillon.

„Žádnej problém.“ Aron se zase ovládnul a poplácal ho po zádech tak srdečně, až Dillona málem srazil k zemi. „Měli bysme jít.“

Jeremiah na ně čekal na chodbě.

„No vida!“ zazubil se, když ho uviděl. „Konečně vypadáš k světu.“

Dillon mu ukázal prostředníček, ale taky se smál.

„Hele, vypadá to, že nakonec přece jenom nejdeme poslední,“ poznamenal Aron.

Rázným krokem se k nim blížila drobná dívka s poněkud velkými slunečními brýlemi a modrým melírem na lesklých černých vlasech. Dva zaměstnanci VAMPS ověšení kufry a zavazadly se s ní snažili držet krok. Při pohledu zblízka klukům neušla její bledá kůže a drobný obličej srdčitého tvaru. V uších se jí třpytily diamantové náušnice, na sobě měla na míru ušitý overal a na nohou vysoké kozačky.

„Ahoj, já jsem Bik,“ oznámila, aniž by si sundala sluneční brýle. Dillona napadlo, jestli nemá nějakou oční vadu. „Omlouvám se, že jdu až teď. Otec měl nějaké obchodní jednání v Londýně, což nás trochu zdrželo.“

„Už jsme měli bejt ve Velký síni na Zasvěcení – nechceš jít s náma?“ zeptal se Jeremiah.

Dillon sledoval, jak Bik lehce zaklonila hlavu, aby si Jeremiaha hltavě prohlédla. Na tváři se jí objevil stejně okouzlený pohled jako předtím Coře, ale rychle se vzpamatovala.

„Díky, to by bylo skvělé… Ale nejdřív bych se měla převléct do večerního.“

„S tím si nelam hlavu,“ přistoupil k ní Aron. „Vypadáš dobře tak jak seš. Jo, mimochodem, já jsem Aron.“

„Díky Arone. V tom případě dobře, půjdu s vámi.“

Než se Dillon stačil představit, Bik se k němu náhle prudce otočila a přes tmavé brýle se na něj pronikavě zadívala. Nechybělo málo, aby vzal nohy na ramena.

„Co tady dělá tenhle?“ zasyčela.

Jeremiah se spěšně postavil mezi ně. „Tohle je Dillon, je to dhampír. Prvního, kterýho sem přijali.“

Dillon se na Bik opatrně podíval. Zřejmě už se uklidnila, protože ho teď přejížděla inteligentníma očima jako pod skenerem. Na lícních kostech se jí z brýlí odrážela zelená světýlka a další tvary a jemu došlo, že to jsou brýle pro rozšířenou realitu. Sakra, tihle upíři byli fakt bohatí.

„Fascinující,“ prohlásila. „Slyším tlouct tvoje srdce, takže zřejmě pořád dýcháš, a vidím ti pod kůží proudit krev. Tak které tvoje části jsou upíří?“

„To vlastně nevím,“ pokrčil Dillon rameny a rozpačitě se zadíval na špičky svých bot.

„Radši bysme sebou měli hodit, nebo přijdeme pozdě,“ připomněl Jeremiah. „Nechtěl bych si proti sobě poštvat madam Dupledgeovou.“

Čtveřice upírů vyrazila chodbou do atria. Pohybovali se bez námahy a přitom tak rychle! Dillon se rozběhl za nimi, ale to už výtah, do kterého nastoupili, mizel v patře. Zanadával, protože netušil, jak ho přivolat zpátky. Bezvýsledně hledal nějaké tlačítko, ale pak vzhlédl a spatřil senzor. Doufal, že to znamená, že výtah automaticky pozná, že tam někdo čeká. O pár vteřin později se dveře skutečně otevřely.

Když jel hladce vzhůru, zahlédl školní třídy, ale také parádní bazén a cosi na způsob jídelny, i když to ho poněkud zmátlo. Pokud věděl, upíři nejedí.

Ve dvanáctém poschodí se výtahové dveře otevřely přímo do dechberoucí síně, která zabírala celé patro. Skrze skleněnou střechu nad nimi sem dopadal měsíční svit a prosklené zdi nabízely úžasný pohled na hory z jedné a na zamrzlé jezero z  druhé strany. Dillonovi došlo, že je to ona střecha, nad níž předtím přeletěli.

Na malých stolcích roztroušených po místnosti a na krásném klavíru z ebenového dřeva se mihotaly svíčky ve skleněných válcích. Znovu se tady vznášela ta opojně sladká, ale přitom temná vůně, která ho tak znepokojovala. Neviděl tu ani židle, ani příbory.

Kručení v břiše Dillonovi připomnělo, že od rána nic nejedl. Ostatní studenti se v hloučcích bavili a pozorovali noční oblohu. Zaplavil ho podivný pocit, že se ocitl na nóbl večírku pro ty nejbohatší a nejkrásnější lidi na světě. Dokonce i Sade se uvolnila a s Frederickem a Jeremiahem se něčemu smála.

Když ho spatřila Cora, v očích se jí objevil překvapený výraz. Odtrhla se od své skupinky a zamířila k němu. V jemném svitu svíček vypadala ještě půvabněji než předtím.

„Kruci, fajn, to zvládnu,“ mumlal si pro sebe a vykročil jí naproti. „Hlavně v klidu a nečervenat se.“