PLÁČ NĚMÉHO BOHA – 2. KNIHA

Copyright © 2023 Tereza Matoušková

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9460-5

Obsah

- kapitola první

- kapitola druhá

- kapitola třetí

- kapitola čtvrtá

- kapitola pátá

- kapitola šestá

- kapitola sedmá

- kapitola osmá

- kapitola devátá

- kapitola desátá

- kapitola jedenáctá

- kapitola dvanáctá

- kapitola třináctá

- kapitola čtrnáctá

- kapitola patnáctá

- kapitola šestnáctá

- kapitola sedmnáctá

- kapitola osmnáctá

- kapitola devatenáctá

- kapitola dvacátá

- kapitola dvacátá první

- kapitola dvacátá druhá

- kapitola dvacátá třetí

- kapitola dvacátá čtvrtá

- kapitola dvacátá pátá

- kapitola dvacátá šestá

- kapitola dvacátá sedmá

- kapitola dvacátá osmá

- kapitola dvacátá devátá

- kapitola třicátá

- epilog

KAPITOLA PRVNÍ

PALÁC BOHŮ

Stařena se schovávala v troskách pobořených domů. Možná by na ni nepřišli, kdyby se nepokusila proplížit do tábora a ukrást jídlo. Měla štěstí, že ji ve skladu nachytal Darn, kdyby na ni přišel Hogren, vymlátil by z ní duši. Na povrchu střepu se ještě chvíli odrážela stařenina dobrosrdečná tvář, pak se pomalu rozplynula. Revena odtrhla zrak od cesty složené z blyštících se zrcadel. Údolím proudily přízraky – stále stejně strnulé a lhostejné ke všemu, co se kolem nich dělo.

Babi, tak jsme jí říkali, pomyslela si čarodějka. Darn stařeně dovolil, aby vypomáhala v kuchyni. V té době byla Revena ještě holčička. Babi jí říkala panenko a vždy pro ni měla schovaná cukrátka. Nikdo z dospělých se k malé čarodějce tak hezky nechoval. Stařena v kuchyni pracovala půl roku, pak dostala zápal plic a zemřela.

„Můžeš nad střepy strávit celá léta, to, co hledáš, nenajdeš.“ Kerabrit na sebe opět vzal podobu velké šelmy. Vynořil se z mlhy a jako vždy našlapoval naprosto neslyšně. Lehl si na cestu vedle čarodějky. „Dobře si pamatuji, jak jsem tu sedával já sám. Roky splývaly v desetiletí, desetiletí ve staletí. Ke každé vzpomínce jsem se vracel a sledoval ji znovu a znovu. V jeden okamžik se v hloubce pode mnou zelenaly lesy a louky, v příštím zmizely. Obýval jsem jediné tělo, a pak už ne. Nechápal jsem, jak se to mohlo stát. Šlo o nevyhnutelný sled událostí? Nebo jsem tomu mohl předejít? Každá odpověď, kterou jsem nalezl, otevírala další otázky. Vždycky jsem objevil podivně tvarovaný střep, který neseděl ke zbytku. Minulost není kniha, ve které si můžeš číst, ale spletenec událostí, které často žádný smysl nedávají. Nedá ti rozhřešení, pokud si ho v něm sama nenajdeš. Nech vzpomínky být.“

„Ráda bych, mám ale příliš mnoho času na přemýšlení. Slíbil jsi, že budeme bojovat, pálit chrámy starých bohů a shazovat mramorové sochy z podstavců. Zatím tady jen sedíme a čekáme.“ Revena si často v hlavě přehrávala rozhovor, který s drakem vedla v zahradě, a každé slovo jí zvonilo v uších jako rolnička. Jak ale čas běžel, začala pochybovat. Možná ji drak zas tolik nepotřeboval. Opět se cítila jako podvedená a opuštěná malá holka.

„Musíš být trpělivá. V temnotě mezi světy se daly do pohybu síly, kterých se Seovos a jeho děti obávají. Brzy svolají radu bohů a dají poslat i pro mě.“

„Co potom?“

„Vypravíme se do Zahrad rozkoše.“

„Myslela jsem, že chceš válčit, ne s nebešťany rokovat.“ Čarodějka si mimovolně vzpomněla na bratra a dlouhá mírová jednání, která nikam nevedla.

„Seovos pořád drží v zajetí druhou polovinu mého dračího těla. Dokud ji nezískám nazpět, jsem proti němu bezmocný. Nepřemůžu ho, takže mi nezbývá nic jiného, než použít lsti.“

„Co já?“

„Dostaneš se do zahrad v přestrojení. Zamícháš se mezi démony, kteří mě budou na cestě provázet. Nikdo tě nebude podezřívat.“

„Jaktěživa jsem v zásvětí nikoho nepotkala, Kerabrite.“

„V mlhách žijí stovky nejrůznějších stvoření, jen se nerady ukazují. Ti, kteří sem přicházejí, vyhledávají samotu. Potřebují ticho a klid. Ale když je zavolám, přijdou.“

* * *

Křídlatý často říkával, že se dalšího volání nedočká. Měl své roky a poslední dobou býval spavý. Dříve se pravidelně vydával na průzkum – občas putoval podél hranice a sledoval duše mizející ve světle, jindy šmejdil v dračích ruinách a hledal pozůstatky starých časů. Radoval se z každého nalezeného střepu. Sbíral je, třídil, označoval popiskami a s láskou oprašoval. Avšak v posledních letech ho poklady přestaly zajímat a většinu času trávil na věžích paláce. S oblibou si našel puklinu ve zdi a tam klímal. Přátelé – těch pár, co mu zbylo – vtipkovali, že se jednou z dřímoty už neprobudí a vroste do stěny Kerabritova sídla. Křídlatému to legrační nepřipadalo. Věděl, že se blížil okamžik, kdy usne navždy.

Přesto ve skrytu duše toužil naposledy spatřit zahrady, které věčně kvetly. Přál si kráčet po cestách vysypaných rubíny, slyšet zpěv zlatých ptáků, napít se nektaru z tisíce fontán. Roky však ubíhaly, volání nepřicházelo a jemu docházel čas. Pomalu se smířil s tím, že už pestrobarevné záhony nikdy neuvidí.

Zdál se mu zvláštní sen, v němž se znovu vrátil do dávných dob. Tehdy pod mořem neležel světadíl ukrytý ve vzduchové bublině. Stalo se to před tím, než se v lesích na Souši narodila první lovkyně s vlasy bílými jako mléko. Z kapek ranní rosy se ještě nezrodil drak. Seovos se ještě neprohlásil za boha. Událo se to mnohem a mnohem dřív. Proměnil se v mládě, které se sotva vyklubalo a hledalo bezpečí pod matčiným kožnatým křídlem. Tam se stočilo do klubíčka. Bylo mu teplo a na patře cítilo chuť mršiny, kterou spořádalo k večeři.

V dálce zaduněl roh. Spáč zamručel – vůbec se mu od matky nechtělo. Ale sen se nenávratně trhal. Co se dělo? Křídlatý omámeně zvedl hlavu a zpozoroval, že na jindy opuštěných věžích se hemží stovky démonů. Šlo o prastaré tvory, jejichž jména upadla v zapomnění, a bytosti, které světu vládly v temném dávnověku. Protahovali se po dlouhém spánku, pobíhali z místa na místo a šveholili. Co znamená ten shon a mumraj?

V tu chvíli se opět ozval roh a Křídlatému přejel po zádech mráz. Obrátil hlavu směrem k úbočí kopce, kde se v mlhách skrývala stezka vedoucí do zahrad bohů. Planinu zaplavovala sluneční záře. Starému démonovi poskočilo srdce v hrudi. Tak přece jen znovu ucítí vůni nevadnoucích květin a napije se z fontán. Seskočil z vrcholku věže, na které odpočíval. Svaly měl ztuhlé a unavené tělo ho nechtělo poslouchat, ale co na tom, Kerabrit ho volal. Křídlatý nikdy nezklamal a ani dnes tomu tak nebude. Měl ještě dost síly pána zásvětí následovat. Přestože to bylo naposled.

* * *

Zablýsklo se a zášleh prudkého světla pronikl i do Reveniných snů. Záře se rozlila mezi lebečními kostmi a na okamžik to vypadalo, že sežehla vše, co se ukrývalo uvnitř. Hořely vzpomínky a letmé myšlenky, představy, touhy i pocity. Nezůstalo nic, jen pocit děsu.

Čarodějka se vymrštila do sedu. Přelétla pohledem po komnatě. Hladké stěny, postel ve tvaru ptačího hnízda, truhlice, přes kterou ležely přehozené šaty. Vše zůstalo tak, jak to zanechala, než šla na kutě. Zašátrala kolem sebe a prohrábla prachové peří, ve kterém spala. Místo vedle ní zelo prázdnotou.

Přísahala by, že na posteli před okamžikem podřimovala šelma. Pamatovala si, jak přes okraj hnízda přeskočil stín a stočil se do klubíčka. Stále cítila na kůži dotek čenichu, který se jí otřel o rameno. Vybavila si vůni srsti, do níž zabořila obličej.

Místnost znovu zalila záře a v dálce zaznělo troubení rohu. Revena se přehoupla přes okraj hnízda. Klopýtala podél zdi komnaty a dlaní si chránila oči, ze kterých tekly potoky slz. Zalitovala, že u sebe neměla zbraň. Teď by se jí náramně hodila poctivá ocel osázená krystaly, která by se v její pěsti stala poslem smrti.

Na zdi visel svícen vytepaný do podoby zatočeného šlahounu s trny. Možná by šel ze stěny vytrhnout. Čarodějka vzala za ozdobné rameno a zabrala. Ozvalo se křupnutí, jako když praskne suchá větev a držák jí zůstal v ruce. Hned si připadala lépe. Tak dobře… dobře… Vyklopýtala z pokoje a vpadla do jídelny. Pomalu se rozkoukávala, i když jí před očima stále tančily mžitky. Viděla obrysy stolů a mís plných ovoce. Dopotácela se k puklině ve zdi a vyhlédla na terasu.

Kerabrit v podobě obrovské šelmy seděl na kraji vznášející se plošiny. Uši měl nastražené a hleděl vzhůru ke špičatým věžím. Nahoře se cosi pohybovalo. K nebi trčely špičky rohů a výsady paroží, v přísvitu se leskla srst a blyštěly šupiny, vzduchem svištěly tlapy, pařáty a chapadla. Třepotala se křídla, vířila hříva. Zuby cvakaly, jazyky se míhaly mezi pysky, zobáky klapaly. Revena mumraj nechápavě sledovala.

„Vzbudil mě záblesk světla…,“ vykoktala. Napadlo ji, jak směšně musela vyhlížet – byla polonahá, oslepeně mrkala a v pěsti držela svícen napřažený k ráně.

„Staří bohové mě volají. Klidně si běž ještě lehnout. Démoni se teprve probouzejí. Chvíli potrvá, než se zde všichni shromáždí. Svícen, který držíš v ruce, dej, prosím, do vázy, ať neuschne. Až mu vyraší kořínky, nechám ho znovu zasadit do zdi.“

Revena celá tumpachová přikývla, vrátila se do ložnice a natáhla se zpátky na lůžko z prachového peří. Svícen s kořeny… Čarodějka se přistihla, že už se nad tím ani nepodivuje.

* * *

Před palácem probíhala přízračná slavnost. Bytosti nejrůznějších tvarů a velikostí se družily do hloučků a halasně probíraly dění ve světě i nejnovější klepy. Na prostranství mezi špičatými věžemi brzy nebylo k hnutí, a přitom z mlhy vycházeli další a další obyvatelé zásvětí, kteří se hodlali k průvodu připojit. Došlo i na potyčky. Většinou ale zůstalo u nenaplněných hrozeb. Blýskly tesáky. Světlo se odrazilo na špičkách klů. Rozeklaná kopyta prohrábla hustou mlhu. A bylo po všem.

Revena se držela stranou a pokoušela se v neutuchajícím zmatku vyznat. Přes masku, která jí zakrývala tvář, nemohla pořádně dýchat, a také zlatá zbroj jí připadala nesnesitelně těžká. Výstroj nebyla určena k tomu, aby ji nosili smrtelníci. Čarodějka sotva pletla nohama a jazyk se jí lepil na patro. Měla sto chutí ze sebe krunýř strhnout a hodit ho dolů pod schody, do mlžného oparu.

Jak dlouho už čekali? Uběhla celá věčnost od chvíle, kdy Revena opustila svoji komnatu. Mrtví kolem ní proudili jako bledá řeka a nebe bylo stále stejně šedé. Čarodějka si říkala, jestli by se neměla zapojit do okolního dění a přidat se k nejbližší hašteřící se skupince. Nakonec si všimla drobného stvoření, které osamoceně sedělo na schodech. Hlava připomínala ze všeho nejvíc míč – dokonale kulatá, holá a pokrytá vrásčitou kůží. Tvor zadumaně hleděl k obzoru, kde se vypínaly ruiny dračích staveb. Ústa zůstávala pootevřená, takže si Revena nemohla nevšimnout třech řad zubů, které trčely z dásní. Čarodějka chvíli váhala, ale pak si přisedla. „Je tady pěkný mumraj,“ prohodila, aniž čekala, že by démon mohl rozumět její řeči.

Stvoření se na ni otočilo a zamžikalo korálkovitýma očima. Pak z jeho nitra vyšel naprosto nepravděpodobný zvuk: Hlas seschlé stařenky, co sedávala na zápraží, odkud sledovala cvrkot ve vesnici, zatímco chovala na klíně vnoučata. „To víš, panenko, mladí nikdy neposedí. Chtěla jsem si vytáhnout vyšívání, ale copak můžu? Každou chvíli do mě někdo strčí nebo vrazí. Ještě mi kruh spadne do bláta a umaže se – a celá práce vyjde vniveč.“

„Ehm, říkala jste vyšívání?“ Čarodějka zírala na zubatého démona a myslela si, že špatně slyšela.

Stařena sáhla do brašny a pak doopravdy vytáhla rámeček na vyšívání. Na bílém plátně se leskly tři stříbrné vážky. Jedné chyběla polovina křídla. „Tady to máme. No, není to nic moc. Už nemám v rukách cit, jako jsem měla dřív, a pořád se mi to zauzlovává.“

Neměly možnost v hovoru pokračovat. Nad planinou se rozhostilo ticho naplněné očekáváním. Démoni upírali pohled vzhůru, k černým věžím. Revena mžourala do převalujícího se oparu a přemítala, jestli obyvatelé zásvětí viděli něco, co ona nikoli. Potom k ní z mlhy dolehlo ržání. Na vznášející se terasu vyskočil tvor, kterého čarodějka dosud vídala pouze na freskách v chrámu. Jednalo se o hřebce se šesti nohama, zakončenýma mohutnými kopyty. Měl štíhlou hlavu posazenou na klenuté šíji, široké plece a krátký rovný hřbet. Srst se v přísvitu leskla. Takové oře si sedlali bohové.

Tvor se vznášel vysoko nad zemí, ač neměl křídla. V sedle se vypínala mramorová socha, stejná jako stávala vedle podmořských oltářů. Kámen s horoucíma očima. Nadpozemsky dokonalé a nádherné, ale děsivé chladné tělo. Jednalo se o podobu, kterou bohu smrti vtiskl sám Seovos. Takto si představoval vězení, do kterého měla být uvržena zlomená dračí duše.

Hřebec pohazoval hlavou a vzpínal se na zadních. Strávil příliš mnoho času zavřený ve stáji a Kerabrit ho nehodlal trápit. Popustil otěže a zvíře vyrazilo jako blesk, přeskočilo zástupy shromážděné před palácem a pak se vyhouplo na oblohu. Procesí se dalo do pohybu.

„Pojď, ať chytíme slušné místo. Mimochodem, říkají mi Krala…“ Stařena sebrala ze země brašnu a šouravě se vydala za procesím. „Vzpomínám si, jaké to bylo, když jsem vkročila do palácových zahrad poprvé. Připadala jsem si jako na pouti nebo v obrovském lunaparku. Všechny ty barvy, zvuky a vůně! Od té doby uběhlo moře času, mnohé se změnilo a ze mě se stala bába. Bohové přišli a zase odešli, pak přišli další a zase odešli. Zahrady byly tisíckrát rozryty a palác přestavěn. Znáš to, často opravují i to, co není třeba.“

Průvod sestoupil do údolí, kterým se valily zástupy duší mířící k hranici. Mrtví se zastavovali a nechávali svitu projít. Revena hleděla do bledých tváří, ze kterých čišel podivný mír. Všimla si, že se nebožtíci usmívají. Co je rozveselilo? Nebo se radovali vždycky, a ona si toho jen nevšimla? Cosi se změnilo. Ne v okolní krajině, ale v čarodějčině nitru. Dříve ji děsilo, že jednou dojde na konec cesty, kde zjistí, kolika svým blízkým nevědomky ublížila, protože neměla rodiče, kteří by ji naučili, jak se k ostatním chovat laskavě a shovívavě. Uměla jen ubližovat. V zásvětí bude čekat přísný soudce, který jí řekne, že všechno zpackala. Už s tím nebude moci nic dělat.

Hrůza se rozplynula. Až zemře, zapomene na bolesti a strasti, projde cestou skrytou v mlze, překročí hranici a rozplyne se ve světle. Nic víc. Nikdo ji nebude soudit. Tady ne. Pokud bude pokárána pro chyby a omyly, kterých se dopustila, bude to za života. Dokud bude dýchat, může všechno napravit.

„Brány zásvětí se otevírají,“ přerušila tok jejích myšlenek Krala.

Mlha se rozestoupila a čarodějka na okamžik spatřila zásvětní končiny v celé jejich obnažené kráse. Pahorky a údolí, trosky starých staveb i hluboké lesy. Krajinou se vinula cesta ze střípků vzpomínek a procesí se po ní vydalo do neznámých dálav. Obraz se začal rozplývat. Kopce ztrácely jasné obrysy a věže paláce se měnily v rozmazané šmouhy. Brzy se svět rozpil v mazanici, jako když na malířské plátno dopadla sprška vody a smyla pečlivě nanesené vrstvy barvy. Zbyly jen modrošedé šmouhy. Nedotčená zůstala pouze třpytící se stezka a zástup postav, které utichly v posvátné bázni.

Náhle se prudce ochladilo a zakvílel vítr. Poryvy bičovaly mlčenlivé procesí, chodci se k sobě choulili a rozepře zůstaly zapomenuty. Krala vytáhla z brašny obrovský šál a přikryla jím sebe i prochladlou Revenu. Dívka se do vlny vděčně zachumlala. Vrávorala vedle stařeny a tvář pod maskou měla zmrzlou a bez citu. Při každém výdechu stoupal od úst obláček páry a zuby drkotaly jako kastaněty.

Znenadání se vichřice utišila. Průvod se zastavil. Čarodějka zvědavě natahovala krk, aby zjistila, co se přihodilo. Zprvu nespatřila nic, jen temena hlav, obliny krků a špičky křídel. Stále se nacházeli uprostřed zničeného obrazu, v modrém a šedém světě, který ztratil smysl a řád. Potom Revena postřehla, že se v dálce cosi rýsovalo. Nebo se možná utvářelo. Nejdříve se vrátily barvy. Zprvu jako cákance, které se objevily na modrošedém podkladu a zase se rozplynuly. Postupně se ale barevné plochy zvětšovaly. Chvíli trvalo, než získaly tvar a Revena rozeznala vzdálené kopce a řeky, lesy a louky, věže a kopule chrámů.

Kdesi v dálce zacinkala zvonkohra. Poprvé. Podruhé. Potřetí. Zničehonic nešlo o jeden zvonek, ale o tisíce, stovky tisíc. Návštěvníky rozjařeně vítal ptačí zpěv, smích a zurčení fontán. V povětří se objevila zvláštní vůně, která vyvolávala dětské vzpomínky na horký podvečer. Šeřilo se a od země šel chlad, přesto každý nádech nechával na patře dotek čehosi radostného a laskavého. Kapsy se nadouvaly ukradeným ovocem. Pár plodů puklo a tekla z nich podmanivě sladká šťáva.

Revena se znovu ocitla v kouzelné zahradě. Avšak tohle místo nestvořil smutek, zrodilo se z čisté rozkoše a rozmařilosti. Květiny vystavovaly na odiv barevné kalichy a tráva zvala k lenošení. Čarodějka se přistihla, že sama v koutku duše bojuje s pokušením svléknout těžkou zbroj a položit se do stínu stromů.

Uprostřed jásavé nádhery se tyčil palác tak ohromný a nadpozemský, že ho nemohly postavit ruce smrtelníka. Vypadal jako stvořený z ranních červánků, zlata a perleti. Revena slyšela vyprávění o přízračných stavbách, které se zjevovaly poutníkům, šálily jejich zrak a sváděly je ze správné cesty. Sídlo bohů vypadalo jako takový přelud, který si podmaňoval smysly. Zároveň nemohlo být pochyb, že ať oblačné věže zbudoval kdokoli, nepochyboval o své moci a naprosté převaze.

KAPITOLA DRUHÁ

NA KOLEJÍCH

Uprostřed travnatých plání leželo město Mornean a koupalo se v paprscích mechanického slunce. Panovalo zde zvláštní ticho. Z továrních komínů se nekouřilo, domy vypadaly opuštěně a na ulici nezůstalo ani živáčka. Kde byl Worlih? Kam se poděl pán města a ostatní mágové? Kněží z Mornean Itlen? Úředníci a správci z kasty oddaných? Dělníci a městská chátra? Jak mohli všichni zničehonic zmizet? Prý v hrůze prchli z města. Jenomže po uprchlících by zůstaly stopy – pošlapaná tráva, otisky kol a bot. Dali by se pronásledovat. Obyvatelé Morneanu nenechali v prachu cesty otisknutou jedinou šlépěj. Copak se vypařili? Renko si otázku pokládal zas a znovu, zatímco s kumpány prohledával jeden dům za druhým. Vítala je vyhaslá kamna, otevřené skříně a povalené židle, rozházené kusy šatstva a střepy z nádobí. Nic víc. Žádné odpovědi. A hlavně žádné trofeje.

Takto to proběhnout nemělo a Renko si připadal nesvůj. Cosi v jeho nitru bilo na poplach už od chvíle, kdy spolu s ostatními Železnými spáry vjeli do města. Opuštěné ulice ho varovaly: Uteč, dokud je čas! Velitel rozdělil muže a ženy do skupin. Poručil jim, aby prohledali okolní domy, jestli se uvnitř někdo neskrývá. Renko se nevzpíral. Vždycky dělal, co mu přikázali. Když se choval jako hodný kluk, měl dovoleno odnést si upomínku na lov. Pán měl pochopení pro jeho sběratelské nadšení. Nikdo jiný Renkovi nerozuměl. Když rodiče objevili pod dětskou postýlkou nahromaděné trofeje, křičeli a pak chlapce dali bílým plášťům, kteří ho drželi v cele a píchali mu injekce. Pán ho zachránil. Staral se o něj.

Dveře vyletěly z pantů a bouchly o dlaždice v předsíni. Následoval je věšák na svrchníky, kde zůstal zapomenutý plášť. Jeden ze Spárů houkl: „Zlato, jsem doma!“

Nikdo se nezasmál. Většina chlapů měla mozky příliš sežehnuté zdivočelou magii, aby šprým pochopila. Renko vtip pochopil. Nebyl hloupý, pouze rád sbíral věci. Jenomže se cítil rozmrzele. Zvuk kroků se rozléhal zšeřelým prostorem. Vloupali se do obyčejného úřednického bytu – pokoje s ošlapanými parketami, kuchyň, koupelna, ve které stály amfory se šťávou z osmivětve. Renkovi padl pohled na stojan s dýmkami a vzpomněl si na lahve, ve kterých plavala jeho sbírka.

Tvrdili mu, že ve městě žijí Delfové. Od toho okamžiku nemyslel na nic jiného, jen na ně. Tedy ne přímo na ně… na jejich oči. Černé, tmavě hnědé, zlatavé, oříškové, jedovatě zelené, ocelově šedé, nebesky modré. Tolik možností! Celou cestu do Morneanu si lámal hlavu nad tím, jak bude bulvy třídit. Dosud úlovky dělil podle toho, kde je získal. Stálo by za to začít je třídit i podle barvy. Tmavé do jedné sklenice, světlé do druhé.

Lhali mu. Ve městě žádní Delfové nezůstali, protože všichni prchli. Renko se musel smířit s tím, že nové trofeje nezíská. Ve vzteku shodil stojan s dýmkami z komody. Troubele se kutálely po podlaze. Zvedl nohu, aby je rozdupal, pohyb už nedokončil. Ozval se ohlušující výbuch, místnost zalila oslepující záře a všechno vzplálo. Nábytek. Rozbitý stojan na dýmky. Šaty, kůže, maso. Renkova poslední myšlenka patřila sbírce. Představil si, jak na něj oči zírají z nitra láhve. Černé, tmavě hnědé, zlatavé, oříškové… A pak vše propadlo zkáze.

* * *

Z nebe padal sníh, snášel se na pláň a přikrýval poničenou zemi. Až když Toreus rozevřel dlaň a nechal vločku dopadnout na rukavici, pochopil, jak se spletl. Nechumelilo. Z oblohy se sypal popel. Zelené moře se změnilo v černý škvarek. Pod podrážkami bot šustila sežehnutá tráva a rozpadala se na prach.

Jak dlouho zůstane půda otrávená? Z podloží stoupala uvolněná magie a její dotek šimral na kůži. Nekromant se otočil na Worliha, který upíral zrak na vzdálené trosky města. K nebi stále stoupal dým. Mladý vůdce připomínal divokého písečného tarka. Hleděl na nepřítele, jemuž vlastními tesáky roztrhl hrdlo. Sok před ním ležel mrtvý v tratolišti krve a už nemohl nikomu ublížit. Zvíře udělalo, co muselo, aby ochránilo smečku. Teď si připadalo vyčerpané.

Worlih si všiml Toreova pohledu. „Říkal jste něco? Špatně jsem vás slyšel.“

„Ne, pane. Jen jsem se modlil.“

Zbytek skupiny, který s nimi vystoupil na povrch, čekal na kraji únikového tunelu. Zazníval odsud tlumený šepot. Proč se děti pouště držely zpátky? Skrýval se v tom strach z magie uvolněné při výbuchu? Nebo šlo o součást strašlivého a pro cizince nepochopitelného tance, jehož se nekromant v posledních dnech stal mnohokrát svědkem? Měl na paměti, že se pouštní národ děsil tělesného znetvoření a zároveň připisoval zmrzačeným soukmenovcům zázračné vlastnosti. Také v minulosti leccos četl o tom, co znamenalo být nedotknutelný. Něco jiného ale bylo sledovat smutné divadlo na vlastní oči.

Toreus se nemohl rozhodnout, co mu připadalo horší, jestli projevy pověrečného strachu nebo děsivá samozřejmost, s jakou Worlih roli přijímal. Žádný z mágů, kterým velel, se k němu nepřiblížil na víc než tři kroky. Nepřekročitelná hranice byla tak jasně vymezena, že se nekromant sám několikrát přistihl, jak se mimoděk zastavil na kraji pomyslné bubliny a váhal, jestli jít dál. Toreus viděl do vnitřního kruhu vcházet pouze dva muže – Sagira a osobní lékaře Tumglawa. Také oni si ale na druhé straně hranice připadali nesví, jako by okolo mladého muže vzlínalo ze země chorobné miazma, jehož by se mohli nadýchat.

Vůdce se nad ničím z toho jedinkrát nepozastavil, naopak – počínal si, jako by na chování svého okolí neshledával pranic nepatřičného. Snad si vůči projevům znechucení vypěstoval slepotu. Nebo si možná on sám připadal poznamenaný a měl za to, že jeho bližní dělali správně, když se k němu nepřibližovali.

„Jak dlouho bude trvat, než se děti pouště budou moci do Morneanu vrátit a město znovu postavit?“ nadhodil Worlih unaveně. „Možná celá desetiletí. Tolik pro nic za nic zmařeného času. Musíme se postarat o uprchlíky. Hodlám je odvést na jih do Atanmoru. Tamní mágové stále mají v čerstvé paměti vyvraždění místního kláštera. Rádi nám poskytnou zásoby a zázemí. Jistě se postarají i o utečence.“

„Tunely vedou odsud až na jih. Pokud to jen trochu půjde, navrhuji se držet kolejí. Když dovolíte, vyrazím napřed s průzkumníky a přesvědčím se, zde je cesta doopravdy schůdná a bezpečná.“

Worlih pokýval hlavou a vypadalo to, jako by mu nekromantova slova znovu vlila krev do žil. Rozhodně se otočil zpátky ke vchodu do podzemí. Mrtvá stébla s každým krokem zakřupala. Zvedl se vítr a přinesl s sebou další popelavé vločky. Padaly na stejnokroje a zanechávaly šedivé šmouhy. Mágové se rozestoupili, aby vytvořili uličku, kterou by mohl nedotknutelný muž projít. Torea mimovolně napadlo, za jak dlouho by si k jejich chování dokázal vypěstovat slepotu on sám. Kolik času by bylo třeba, aby ho to přestalo rozčilovat. Když ale všichni odvrátíme zrak, nabudeme dojmu, že se žádná zvěrstva a bezpráví nedějí. Jenže ukrutností neubude. Pouze nezůstane nikdo, kdo se bude dívat a pociťovat rozhořčení. Došlo mu, že něco takového nesmí dopustit. Nesmí zavírat před cizími potížemi oči. Nesmí přestat mít vztek. V tomto světě prostě k laskavému srdci patří rozbouřený žlučník.

* * *

Prastaré stroje možná podlehly zkáze, cosi však přetrvalo. Toreus by stěží dokázal určit povahu neznámé síly, natolik mu připadala neuchopitelná. Vnímal však její přítomnost s každým nádechem. Když polkl doušek vody, cítil ji na patře jako neznatelné brnění. Usínal a tlačila ho na víčka. Šlo o hádanku, jejíž řešení měl na dosah ruky, a přesto ji nerozluštil. Dráždila ho.

Bestie byla den ode dne hladovější. Žádný div. Nekromant jí dal naposledy nažrat tu noc v lese, kdy přivedl nazpět dvojici zabitých žen. Nespokojené syčení a vrčení se postupně změnilo v neutuchající řev, který drásal nitro. Nešlo o neznámý pocit. Magie smrti Torea nevolala poprvé, nikdy však vábení nevnímal tak zřetelně, aby mu odolával jen s obtížemi. Až teď. Zvýšenou citlivost přičítal ovzduší katakomb.

V hloubi duše věděl, že šlo pouze o část pravdy. Bestie by nevyrostla do obludných rozměrů, kdyby ji pravidelně nekrmil. Prahl po poznání, byl ochoten zaprodat duši, aby nabyl nových vědomostí, a teď pouze sklízel plody vlastní hamižnosti. Těžko by spočítal, kolik večerů za posledního půl roku strávil v márnici, kde se při světle lamp skláněl nad nebožtíky. První řez mu připadal nejtěžší. Když skalpel zajel pod kůži, pocítil závrať, jako by se dopouštěl čehosi nepřístojného. Brzy však pochybnosti zaplašil, a jakmile tělo otevřel, neviděl nic než maso, krev a vnitřnosti, které v něm žádné city nevzbuzovaly. Pokaždé, když zabořil úštěpek krystalu do srdce, bestie hodovala a sílila, až se z ní stal vypasený netvor.

Záchvat vzteku Torea vysílil. Přestal řvát a mlátit pěstí do kamene, svezl se podél zdi tunelu do dřepu a foukal si na odřené klouby prstů. Chodbou se blížily kroky. Nekromanta napadlo, že se vraceli pomocníci, které před okamžikem počastoval nelichotivými výrazy a poslal je pryč s tím, aby mu už nechodili na oči. Zmýlil se.

„Prý se snažíte prorazit boční tunel. Měl jste říct, poslal bych vám krumpáč, holými pěstmi to musí jít dost těžko.“ Worlih měl tak temně zelené oči, že z dálky vypadaly jako černé štěrbiny. Byly zvědavé, chytré a pichlavé. Toreus měl pocit, že se mu zavrtávaly až do žaludku. Uštěpačnou poznámku pravděpodobně zasloužil. Uvědomoval si, jak nesnesitelně se choval, a styděl se za sebe.

„Na kolejích přímo před vámi leze šnek. Nezašlápněte ho.“

Mladý vůdce se nechápavě zamračil. Pak si všiml páskované ulity nalepené na pražci a sehnul se pro ni, aby se na ni podíval na světle. Chvíli ji obracel v prstech, prohlížel si dokonale tvarované závity a tvářil se užasle.

„Všimněte si pulzujících tykadel,“ pokračoval nekromant, jehož povzbudil pánův zájem. „Znamená to, že je zvíře naplněné cizopasníky. Nemá žádnou vlastní vůli. Červi už prožrali jeho nohu skrz naskrz, ovládají ho oni, a dokud se jim to bude hodit, budou ho udržovat při životě. Pomůže jim dostat se do konečného hostitele. Znám jednoho šíleného vědce, který se pokoušel dokázat, že láska je pouze chorobou nervové soustavy. Takový ošklivý zánět. Polibek považoval za výborný nástroj, jak se může nákaza šířit. Vždycky jsem se tomu smál. Teď si však připadám, jako bych posledních deset let těžce stonal. Blouznil jsem v horečce a dělal věci, které bych za jiných okolností neučinil.“

„Neznám chorobu, kterou by z těla nevyhnala sklenka rudého kastevonského goyl. Když nepomůže jedna, vždycky si můžete dát druhou. Už jste večeřel?“

„Upřímně si nejsem jistý, zda jsem snídal.“

Vydali se chodbou zpátky do ležení. V kolejišti se pohybovaly unavené hloučky mužů, žen a zvířat – žebráci, lehké holky, dělníci v umolousaných vestách, rolníci, pastevci se stády, sluhové v livrejích, kramáři, úředníci, mágové a kněží. Všichni se přehrabovali v zavazadlech, posedávali okolo ohnišť, připravovali jídlo nebo podušky na spaní. Někteří si stěžovali na lezavý chlad, jiní se obávali věcí příštích, další rozebírali politiku nebo oslavovali vítězství.

Mnoho času také věnovali očistě a péči o kůži. Drhli ji jemným pískem nebo pečlivě omývali šťávou z osmivětve, vysoušeli, natírali oleji a krémy. Z toho, co Toreus odpozoroval, představovalo vzájemné ošetřování pleti důležitou součást rodinného života. Sourozenci si navzájem oplachovali ruce i tváře, vtírali si do zad oleje, česali se a splétali si lesklé vlasy do copánků. Nekromant odhadoval, že jim starost o zevnějšek zabrala nejméně dvě hodiny denně. V jeho domovině se s oblibou říkalo špinavý jako barbar z pouště. Ať přirovnání vymyslel kdokoli, jaktěživ do swérské pustiny nevkročil.

Vepředu se bělala celta přístřešku, který si na kolejích nechal postavit Worlih, aby si zajistil soukromí. Uvnitř zastihli sluhu, který rozmotával koberce a chystal hromady polštářů. Choval se úslužně, ale když měl jistotu, že se pán nedívá jeho směrem, na rtech mu pohrával úsměšek, který se nekromantovi nelíbil. V rohu stanu ležela hromada knih a čerstvě vybaleného šatstva. Toreus za život potkal řadu boháčů, kteří nosili prsteny s drahokamy a spali na polštářích s povlaky vyšívanými zlatou nití. Znal taky muže, kteří spali na lůžku vedle komínku knih a v šatníku měli pouze sedm naprosto stejných košil. Ještě nepotkal nikoho, kdo by beze zbytku splňoval obojí.

Worlih pozvedl karafu a naplnil dva poháry. Láhev držel ve zdravé ruce, číše si přidržoval zmrzačenou. Kapka mu unikla, našla si cestu mezi prsteny a stekla na zápěstí. Mimovolně ji setřel. „Vše probíhá podle plánu. Nenarazili jsme na jediný záchvěv magie smrti. Tunely, které před námi leží, jsou čisté a bezpečné.“

„Ano, pane.“ Koberce a polštáře tu neležely dlouho, a přesto na ně sedla vrstva prachu. Smítka vířila ve světle silné lampy nad stolem, jejíž chladnou záři zjemňovala čtveřice luceren rozestavěných v koutech. Ve vzduchu visela těžká kořeněná vůně pasáčkova kalichu a nápoj v karafě připomínal krev.

„Přesto máte důvod cítit se rozmrzele.“

Lokaj přinesl večeři. Vyskládal mísy na kraj nízkého stolku a Worlih si je odtud postupně bral. Nekromant si podobného chování nevšiml poprvé. Zřejmě mezi mladým vůdcem a služebnictvem panovala nepsaná dohoda. Když pánovi jídlo položili na kraj desky, mohli ho obsloužit a zároveň si od něj udržet odstup.

Porcelánový talíř Worlihovi vypadl z prstů a obsah se rozsypal po koberci. Ani to se nepřihodilo prvně. Dosud ale nikdo z personálu neobrátil oči v sloup. Mladý vůdce si posunku zřejmě nevšiml, nebo se rozhodl zachovat velkoryse. Toreovi však gesto neuniklo a dobře si ho uložil do paměti. Usrkl z poháru a chuť goyl se mu rozvinula na jazyku. Na jeho vkus bylo příliš sladké.

„Vím, že by mě mělo těšit, jak hladce postupujeme vpřed, a přesto… Očekával jsem, že v podzemí nalezneme víc než jen prázdné tunely. Představte si, že bychom objevili trosky dávnověkého stroje a zjistili, že pohon zůstal nepoškozený. Jak ohromná síla se mohla v takovém zařízení skrývat? Nekromancie je považována za zapomenuté umění. Kouzla, která chrání podmořská města, dokáží zastavit oheň, vodu a blesky, ne magii smrti. Nikdo není na nápor starodávné síly připraven. Stačilo by málo a nepřátelské ochrany by padly. Položil bych vám k nohám klíč k branám Mesyr Agys.“

Worlih zaujatě poslouchal. Nekromant si stále nezvykl, že mu někdo věnuje tolik pozornosti. Nelhal, když tvrdil, že se o jeho schopnosti v minulosti nikdo nezajímal a po většinu života vykonával podřadné práce. Stále čekal, že ho někdo vezme zezadu za rameno a vysvětlí mu, že je pouze snílkem, pošetilcem a pomatencem, jehož zvrácené a neuskutečnitelné nápady vyvolávaly v širokém okolí znechucení.

„Dokázal byste takovou moc ovládnout, Toree?“

„Mohl bych se o to pokusit,“ odvětil nekromant skromně, a přitom se pýřil a tetelil radostí jako malý kluk. „Ale to bychom prve museli trosky vozu najít.“

Na kraji stolu přistály zákusky a mísy s ovocem. Worlih se natáhl po karafě a dolil do poloprázdných pohárů. Zničehonic nadhodil: „Slyšel jsem, že jste vášnivým hráčem fabulí.“

„Říká se o mně, že jsem nejlepším hráčem své generace. Dle mého jde o trochu přehnané tvrzení. Mám prostě štěstí. Hrajete také?“

„Dosud nebyla příležitost.“

„Mohu vás naučit pravidla. Musím vás však varovat, že nemám ve zvyku nikoho šetřit. Ani začátečníky.“

Temně zelené oči nekromanta znovu pichlavě probodly. „Co by to bylo za zábavu, hrát s nejlepším hráčem své generace a nechat se šetřit?“

„Jak myslíte.“ Toreus si osušil ústa ubrouskem a rázně vstal od jídla. „Neříkejte, že jsem vás nevaroval.“

„Kam jdete?“

„Pro hrací desku.“

Worlih se zazubil. Kolik krystalicky čisté radosti kvůli jediné hře fabulí, pomyslel si nekromant. Podobné úsměvy potřeboval vídat častěji. Nadzvedl chlopeň, vyklouzl ze stanu a jako z udělání venku natrefil na sluhu, který se potloukal mezi pražci a přehraboval se v zavazadlech. Toreus využil příležitosti a zavolal na něj. „Chlapče? Pojď se mnou na chvíli stranou.“

Nekromant zamířil do vlhkého bočního tunelu. Sluhovi se očividně dvakrát nechtělo ho následovat. Zřejmě pochopil, že se dostal do šlamastyky, i když netušil, co přesně provedl. Ve tváři se mu zračily obavy. Jen se chvíli smaž ve vlastní šťávě.

„Náš vůdce je štědrý a velkodušný,“ začal Toreus, jako by se nechumelilo. „Já takový dobrák nejsem. Mám pověst prchlivého, popudlivého, nenávistného a mstivého skřeta. Přesto nemůžu říct, že by na mě pánova šlechetnost nezapůsobila, proto budu i já shovívavý. Navíc jsem taky kdysi byl mladý, hloupý a namyšlený. Dám ti na výběr. Buď půjdeš do sebe, což znamená, že se začneš ke svému chlebodárci chovat, jak se sluší a patří. Nebo budeš dál ohrnovat nos a ušklíbat se, jak jsi předvedl dnes u jídla. V tom případě se osobně postarám o to, aby tě poslali jako pomocnou sílu do továrny na Ostrovech. Znám pár hezkých míst. Dělníkům, kteří tam pracují déle než půl roku, vypadají všechny vlasy a zuby. Jestli je to životní lekce, kterou nutně potřebuješ, věř, že ti ji rád poskytnu. Doufám, že se chápeme.“

„Ano, pane.“

„Nečekám, že si to necháš pro sebe. Vlastně ti budu vděčen, když se o tom zmíníš před přáteli. Není to poprvé, co jsem s pánem večeřel a připadal si jako prašivý. Mám toho akorát po krk.“

* * *

Trať vedla z Morneanu přímo na jih až k Atanmoru. Dávnověké vozy po cestě zastavovaly v jediné stanici. Z města Abaron se do dnešních dnů dochovaly trosky rozeseté po sedmi nízkých pahorcích. Zdi domů chátraly, až nezbylo nic než základy. Mezi kamennými kvádry rostla tráva a trsy divoké osmivětve. Toreus se nadchl myšlenkou, že by vystoupil na povrch a rozvaliny prozkoumal. Využil krátké zastávky a vyrazil na obhlídku. Uvítal možnost opustit vlhkou tmu chodeb.

Uprchlíci po sedm dní putovali podzemními tunely a jedinkrát nevystoupili na povrch. Nekromant netušil, že by mu kdy mohlo tolik chybět denní světlo. Postupně na něj čím dál více doléhalo tíživé ovzduší studených chodeb. Tak dlouho nespatřil nic jiného než šedivé zdi pokryté slizkou mázdrou!

Pochopitelně netrpěl chladem a vlhkem tolik jako děti pouště. Nejvíce zakusil Worlih, který kvůli sílící bolesti kloubů nemohl pořádně spát. Toreus se snažil jeho muka všemožně zmírnit a dělal mu během nočních hodin společnost. Když se pán cítil lépe, hráli spolu fabule. Jindy nekromant vyprávěl historky nebo předčítal z knihy. Často trvalo celou věčnost, než léky zabraly a únava převážila natolik, aby mohl mladý vůdce upadnout do neklidné dřímoty. Toreus následně zůstal sedět vedle lůžka, protože mu nepřišlo správné vytratit se do noci. Po chvíli začal sám klimbat a obvykle usnul s knihou položenou na prsou. Ráno ho obvykle probudil sám Worlih – po protrpěné noci nepochopitelně čilý, rozhodný a rázný. Nikdy by nevěřil, že stejný muž ještě před pár hodinami ležel zhroucený v poduškách, třásl se a sténal bolestí. Nekromant mu to nemínil ani slovem připomínat.

Na krajinu se snášel soumrak. Toreus si uvědomil, že mu utekly myšlenky a naprosto ztratil přehled o čase. Ohlédl se přes rameno na Kajam, která seděla na podstavci sochy a čekala na něj. Měla s ním obdivuhodnou trpělivost. Původně jí tvrdil, že si chce prohlédnout pouze dvě nebo tři větrací šachty a pak se hodlá vrátit. Nekromanta však zkoumání ruin nadchlo. Křepčil mezi zvětralým zdivem a vyprávěl vílí přítelkyni o zavátých časech, palácích a mocných čarodějnících, kteří je obývali.

„Všichni říkají, že je Benetrix mrtvá,“ prohodila Kajam zničehonic. „Velitelku revolučních sil, která dala zabít královnu, našli pohozenou na posteli v jejím vlastním stromě. Ležela nahá na zkrvavených poduškách a z hrudi jí trčel stejný kůl, na jaký nabodla hlavu naší paní.“

„Znamená to, že se budeš moci vrátit domů za svými družkami?“

„Víš, koho si moje sestry zvolily za novou královnu? Slyšel jsi o té ženě už někdy? Já ne. Jmenuje se Yngith a přezdívají jí Severka. Prý se dosud živila jako obchodnice. Nepochází z významného kruhu, nehlásí se ani ke stoupenkyním zavražděné královny, ani k povstalcům. Zjevila se jakoby odnikud. Jejím cílem je stát se paní lesa, která bude vládnout všem vílím ženám – bohatým i chudým, silným i slabým. Zároveň se nechala slyšet, že Severní hvozd je samostatná země a mé sestry mají právo bránit hranice proti narušitelům. Každý Delf, který vstoupí do stínu stromů, bude rozčtvrcen. Ostatky skončí rozházeny mezi kořeny, aby se jimi krmila divoká zvěř.

Xandria Balogu její slova nesmírně rozčílila. Vzkázal královně, že je načase vymazat Severní hvozd z mapy Podmoří. Půda, na které rostou prastaré masimy, patří Delfům. Sestry z ní prý vypráská, stromy pokácí, půdu nechá zorat a osít. Uprostřed zpustošené země dá založit město s kouřícími továrními komíny, nad kterým se bude tyčit chrám sedmi bohů.“

„Nejde o nic než plané výhrůžky. Velemág nemá dost sil na to, aby vytáhl na vílí les. Podívej, ať se stane cokoli, nenechám tě v tom… Jsme přátelé už dlouho. Na světě není nikdo, komu bych věřil víc než tobě.“

Víla sklopila oči k zemi. „Mezi mnou a sestrami ze Severního hvozdu existuje pouto silnější než láska nebo přátelství. Říká se, že sdílíme jedno tělo a duši. Pro někoho, kdo se v lese nenarodil, je nemožné to pochopit. Když jsme prchali z Ocelotu, na malý okamžik jsem si pohrávala s myšlenkou, že bych tě odvedla s sebou na sever. Jenomže to nešlo. Mé sestry by tě nepřijaly. Jenom bys trpěl.“

„Nemusíš si nic vyčítat.“

Kajam se zatvářila, jako by měla na srdci ještě něco, ale zdráhala se to vyslovit. Nekromant jí ponechal prostor, aby si to rozmyslela. Zaujatě si prohlížel zbytky velké budovy, před kterou zůstaly sokly pěti sloupů. Patrně šlo o palác nebo chrám. Všude okolo se válely kusy rozlámaného pískovce, jako by do stavby udeřila obrovitá pěst a rozbila ji na kusy. Toreus se znovu zabral do oprašování kamení. Víla se mezitím rozhodla, že bylo načase obrátit list. „Nečekala jsem, že tady uprostřed pustiny narazíme na tolik havěti.“

Z větrací šachty vykoukla hlava písečného tarka. Tvor zavětřil a nastražil obrovské špičaté slechy. Když si všiml Torea a Kajam, stáhl se zpátky do stínu. Nekromant vylovil z kapsy proužek sušeného masa. „Ahoj, kamaráde, koukej, co mám. No, pojď sem, neboj.“

„Chceš skončit pokousaný?“

„Prosím tě.“

Písečný tark zaváhal. Nakonec přece jen přikulhal blíž a posadil se vedle Torea. Pravděpodobně nešlo o divokou šelmu, spíš zatoulaného domácího hlídače. Kdoví, čím si chudák prošel. Vypadal sešle a pravou přední tlapu držel pokrčenou v nepřirozeném úhlu. Nekromanta napadlo, jestli zvíře nemělo bolesti. Rád by mu pomohl, ale nepočítal s tím, že by mu tark dovolil na sebe sáhnout. Přesto na něj zkusmo přátelsky zašveholil. Zvíře vypadalo překvapeně, pak se ale krotce položilo na bok a nechalo si tlapu prohlédnout.

Víla jeho počínání zamračeně pozorovala. Pak nadhodila: „Měl by sis dávat pozor na místní mágy. Žárlí a obávají se tvého rostoucího vlivu na Worliha. Nezamlouvá se jim, jak rychle sis získal pánovu důvěru. Mladý vůdce se s tebou radí, svěřuje ti důležité úkoly a také spolu trávíte velké množství času o samotě. Osobně mě nepřekvapuje, že kolují nejrůznější řeči. Ty a já spíme ve společném stanu. Obvykle zmizíš před večeří a jedinkrát ses nevrátil dřív než za svítání. Neustále dokola meleš o tom, jak je úžasné, že jsi konečně potkal někoho, kdo sdílí tvou slabost pro hraní fabulí. Navíc je mladý pán neskutečně pohotový a výřečný, vzdělaný a vtipný. Shodnete se ve světonázoru, zajímáte se o stejné věci, čtete tytéž autory. Nenech se vysmát. Chceš mi namluvit, že celou noc jen hrajete stolní hry a předčítáte si učené spisy?“

Toreus si představil vůdce povstalců zabaleného až po nos v houních a s tváří zkřivenou bolestí. Měl však pocit, že by zradil pánovu důvěru, kdyby o jeho potížích otevřeně mluvil. Vrazil chlupáči další kus masa a podrbal ho za ušima. Písečný tark vypadal poněkud zmateně, ale péči trpělivě snášel. Nevypadal, že by měl bolesti. Pokud byla tlapa zlomená, rána se dávno zahojila.

„Worlih má výborný vkus na knihy, ale příšerné čtenářské návyky,“ prohodil potom ledabyle, jako by narážku nepochopil. „Píše si do knih poznámky, přehýbá listy, vytrhává stránky… Kdo se takto chová? Mám z toho noční můry.“

„Jak to myslíš, noční můry?“

„Včera se mi například zdálo, že jsem kniha u Worliha na psacím stole. Bezmocně jsem sledovala, jak pán vytahoval ze šuplíku nůžky. Křičela jsem, ať si vezme, co chce, jen ať nevystřihuje stranu tři sta.“

„Co bylo na straně tři sta?“

„Pointa.“ Drápy na znetvořené zvířecí tlapě potřebovaly zkrátit, křivily se a zařezávaly do masa. Toreus vytáhl z brašny klíšťky a dal se do práce. Písečný tark zvedl hlavu a tázavě se na něj podíval, jako by chtěl říct co to děláš. „Já vím, já vím,“ utěšoval ho nekromant. „Je to nepříjemné, hned to bude.“

„Nechceš toho čokla brát s sebou, že ne?“

„Jsme mazel a máme tuze hebký kožíšek. Už nám nikdo nebude ubližovat, nic takového si nezasloužíme.“

„To se mi snad jen zdá. Budeš takhle po cestě sbírat všechny mrzáky, sirotky a opuštěná zvířata?“

„Vůbec ji neposlouchej, kamaráde. Budeš mít nový domov. Dostaneš dnes večer maso od kosti a budeš spát v pelechu ze staré deky. Potřebuješ akorát umýt, vyčesat a zbavit blech. Jsi totiž vandrák a pěkně páchneš.“ Něco nebylo v pořádku… Toreus strnul, přestal tarka hladit po hřbetě a znovu se na něj pozorně zahleděl. Zvíře mělo tak temně zelené oči, že vypadaly téměř černé. Byly zvědavé, chytré a velice, velice pichlavé. Nekromant zrudl až ke kořínkům vlasů. „Omlouvám se, pane. Jsem cizinec a magie, kterou používají děti pouště, pro mě představuje velkou neznámou. Delfové se ve zvířata nemění. Chtěl jsem pomoci němé tváři a netušil jsem, že jste to vy. Rozhodně jsem neměl v úmyslu vás urazit nebo ponížit.“

„Nic se nestalo, Toree,“ odvětil Worlih. Když zamžoural do slunce, zornice se na světle smrskly do úzkých čárek. „To já bych se měl omlouvat. Stal jste se obětí šprýmu. Když jsem vás viděl, jak sedíte na hromadě kamení a pokoušíte se mě nalákat na pamlsek, neodolal jsem nutkání pobavit se na váš účet. Pak mě ale hluboce zasáhla a dojala vaše laskavost. Chvíli jsem si dokonce říkal, že už bych se neproměnil zpátky vůbec. Mám rád maso od kosti.“

„Chtěl jsem si projít rozvaliny, jestli zde nenajdu něco, co by nám pomohlo. Ruiny dýchají historií. Od malička jsem slýchal příběhy o tom, že se nekromanti začali prohlašovat za bohy, a proto je nebešťané za jejich pýchu potrestali. Poprvé ale vidím na vlastní oči trosky města, které Seovos nechal srovnat se zemí.“

Kajam sklouzla z podstavce sochy, oprášila si kalhoty a pohledem zabloudila k obzoru. „Nekromanti nebyli jedinými smrtelníky, které na tomto místě zastihl hněv rozlícených nebešťanů. Na kopci nad městem stojí zbytky vílích věží.“

„Jedná se o působivou ukázku starověké architektury. Všechny ty sloupy a arkády…“ Toreus zamžoural na obzor, ale bez brýlí neviděl nic než rozpité barevné fleky. Přemítal, jak asi mohly takové stavby vypadat. Neměl nejmenší tušení. Worlih mu věnoval pichlavý pohled.

„Díváte se špatným směrem, věž je vytesaná do podoby stromu a stojí na vedlejším kopci.“

„Věž vytesaná do podoby stromu. Ohromující. Dechberoucí. Úchvatné.“ Nekromant se otočil a zaostřil na jinou nečitelnou sadu barevných fleků. Při troše představivosti skutečně vypadala jako obrovský listnáč.

„Můj doprovod zůstal dole v podzemí u ústí šachty. Nechci mágy nechat dlouho čekat.“

„Jistě. Myslím, že už jsem viděl vše, co jsem potřeboval.“

„Kam jdete?“

„K severnímu vchodu do podzemí, pane. Já vím, že může vypadat, jako bych byl naprosto ztracen…“

„Poněkud.“

„Já vím, že jsem to už říkal, pane, ale ještě jednou bych rád zdůraznil, že jsem vás skutečně nechtěl zostudit nebo se vám vysmívat…“

„Uklidněte se, prosím. Šlo pouze o nejapný žert, rozhodně jsem vás nemínil rozrušit. Nemám v úmyslu vystřihovat vaše stránky a zbavovat vás pointy. Možná jen časem na předsádku vlepím mapu. Vlastně přináším dobré zprávy. Mágové objevili v tunelech trosky havarovaného vozu. Netroufli si však bez vás vrak prohledávat blíže. Zítra ráno se tam vyrazíme podívat.“ Worlih skutečně nevypadal rozčíleně, naopak se zdál být v dobrém rozmaru. Zdálo se, že také bolesti polevily, protože se mladý vůdce pohyboval mnohem sebejistěji a s daleko větší přirozeností. Toreus se konečně upokojil. „Takže dneska po večeři dáme jenom rychlou hru?“ nadhodil. „Poloviční armády? Menší hrací pole?“

* * *

Koleje, vlhké stěny, temnota, chlad a dvanáct mágů zabalených až po nos v těžkých pláštích. Tak se stručně dala shrnout poslední půlhodina cesty. Toreus se přistihl, jak se celou myslí upíná ke světlu lampy, kterou nesl v pravačce. Děsilo ho pomyšlení, že by mohl krystal zničehonic prasknout a on by se ocitl v naprosté tmě. Kde se nacházeli? Odhadoval, že nalevo od pustoty a napravo od nezmapované prázdnoty, zřejmě přímo uprostřed nicoty. Kolik času asi uběhlo od chvíle, kdy opustili tábor?

„Zatracená zima,“ zaklel nekromant. „Prodal bych duši za horkou koupel.“

Worlih pozvedl obočí: „Přiznám se, že delfský zvyk dávání si horké koupele jsem nikdy zcela nepochopil. Rozumím tomu, že se nejedná pouze o očistu, spíš propracovaný rituál. Potřebujete k tomu zvláštní nádobu, vodu ohřátou na určitou teplotu, oleje a byliny. Pronášíte u toho obřadní řeč?“

„Nikoli. Ale občas si zpíváme.“

Na kolejích ležely trosky stroje. Téměř se nedalo poznat, jak vyhlížel původně – všude kolem se válely kusy zohýbaného plechu a součástek. Také tu leželo rozbité sklo. Nekromant se vyhýbal střepům, které se zakusovaly do podrážek. V chřípí ho dráždil pach kněžské magie, díky které výtvor přečkal tisíciletí a dávno ho nesežrala rez. Z hlubin vozu zazníval nezřetelný zvuk. Cvakání, škrábání, šustění… téměř na hranici slyšitelnosti. Toreus napnul sluch. Co to mohlo být?

„Vypadá to, že vzadu v tunelu zůstalo pár zachovalejších vozů, včetně řídicí kabiny.“ Worlihovi hrál na rtech samolibý úsměv a vypadal sám se sebou nadmíru spokojen. Nekromant mu rozuměl. Sám nemohl z vraku spustit oči. Vzbuzoval v něm posvátnou bázeň, dráždil jeho představivost a lákal ho do zavátých časů plných zázraků.

Našlapovali z pražce na pražec a vlhký štěrk chroustal pod holínkami. Na kolejích seděly tři zachovalé vagony. Toreus přistoupil k vymlácenému okénku, aby mohl nahlédnout dovnitř. Klouzal pohledem po rozbitých světlech a vytrhaných sedačkách. Pak náhle koutkem oka zaznamenal pohyb. Přes špičku boty přeběhl stín. Nekromant rozevřel dlaň a nechal bludičku naplno zazářit.

„Brouci, štíři, pavouci,“ hlesl. V kolejišti cupitaly stovky chlupatých nohou. Nafouklá těla se hemžila mezi koly, lezla po stěnách a ukrývala se v hromadách šrotu. Mezi pražci se skrývali i mnohem větší tvorové. V magickém přísvitu se leskly korálkové oči.

„Možná je přitahuje magie, která se ve stroji pořád ukrývá,“ napadlo Worliha. Ano, ta síla. Toreus cítil, jak pronikala přes těžkou látku svrchníku na kůži. Dotek mu připadal podivně známý a vábil ho do nitra vozu. Nekromant si připadal jako omámený. Při každém kroku mu pod podrážkami chroupaly drcené krovky a hlavohrudi, ale on to sotva vnímal.

„Zajímalo by mě, jak staří mágové udržovali stroj v pohybu,“ pokračoval mladý vůdce. „V té době se ještě nepoužívaly magické krystaly.“

„Mechanismus roztáčely ruce nemrtvých,“ zamumlal Toreus a cítil, jak mu jazyk v ústech ztěžkl. Bestie se probudila a dožadovala se krmení. Nekromanta se zmocnilo stejné vzrušení, které pocítil pod hradbami Viakanovy pevnosti. Žilami mu proudila zuřivá a ničivá síla, esence rozkladu a zkázy, neštěstí a zmaru. Naplnila srdce jako hustý sirup, naleptala kosti, zažrala se do svalů. Nestačilo mu to. Toužil se nechat strašlivou silou zániku zcela prostoupit. Chtěl, aby ho roztrhala na kusy.

„Nerozumím tomu, jak…“ Slova odumřela Worlihovi na rtech. „Toree, jste v pořádku?“

Nekromant jako v mrákotách doklopýtal ke zkřiveným dveřím, opřel se do nich a zabral. Na hřbety rukou mu nalezli pavouci a pár z nich si našlo cestu pod košili. Nezáleželo na tom. Toreus se potřeboval dostat dovnitř. Hned. Panty konečně povolily. Z vozidla se vyvalil puch magie a smrti.

„Toree?“ Worlihův hlas zazníval jakoby z obrovské dálky. Nebo jiného času. Mladý vůdce se otočil na mágy ze svého doprovodu a křičel, aby mu dali meč osázený magickými krystaly. Nekromant se potácel mezi sedačkami. Neviděl. Neslyšel. Bestie cupovala tělo i mysl na kusy, pochutnávala si na duši a mlaskala. Toreovi to působilo muka, a zároveň nebývalou rozkoš. Nedychtil po ničem jiném než pokračovat.

Zničehonic se ocitl ve vzduchu. Proletěl okolo sedaček a tvrdě se udeřil do zátylku o područku. V první chvíli netušil, co se stalo. Pak se objevila kulatá hlava s kusadly. Článkované tělo tvora, který se nad ní skláněl, vyplňovalo téměř celý vůz. Toreus zíral do korálků černých očí, které ho hladově sledovaly. Zemřeš, říkaly.

Vnitřek vozu ozářil prudký zášleh světla. Ozvalo se škrábání dvou desítek nohou o podlahu vozu, jak se tvor snažil otočit, aby se bránil nečekanému útoku. Šlo mu to pomalu. Zdravý muž by měl čas uskočit. V uličce však stál Worlih.

Nekromant se v ten okamžik probral. Zkusil se pohnout, ale magie smrti ho stále držela v moci. Připadal si, jako by uvízl uprostřed zlého snu. Nedokázal se ani hnout a bezmocně sledoval, jak se mladý vůdce pokusil útoku vyhnout. Meč mu vylétl z levačky. Kusadla cvakla a zabořila se do masa.

Vagon opět zaplavilo světlo. Hmyzí hlava se rozprskla a tělní šťávy se rozletěly na všechny strany. Tvor znehybněl. Mladého vůdce obklopil jeho doprovod a Toreus ztratil přehled, co se děje. Necítil radost ani rozkoš, pouze prázdnotu a vyčerpání. Utichl i hlas, který ho k sobě vábil a sliboval krásnou smrt, takže představa nádherného a slastného sebezničení náhle nepůsobila lákavě. Z hlubin času k němu doléhal dědův hlas, který nekromanta plísnil, že znovu a znovu překračoval hranici. Toreus nedokázal ovládnout zlobu a chtíč. Vášně a magie smrti nepatřily dohromady. Měl by se za sebe stydět. Nepochopil nic z toho, co ho starý muž učil, a byl na nejlepší cestě k tomu zhuntovat si tělo, uškvařit si mozek a přijít o duši. Copak zapomněl na strašlivé příběhy, které se o magii smrti vyprávěly? Zmlkni, starče! Jsi mrtvý. Slyšíš? Mrtvý.

Table of Contents

kapitola první

kapitola druhá