LINDSEY VONNOVÁ

MŮJ PŘÍBĚH

Copyright © Downhill Gold, Inc., 2022

Translation © Markéta Schubertová, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9437-7

Obsah

- ÚVOD

- ČÁST I

- KAPITOLA JEDNA

- KAPITOLA DVA

- KAPITOLA TŘI

- KAPITOLA ČTYŘI

- KAPITOLA pět

- KAPITOLA šest

- KAPITOLA sedm

- KAPITOLA osm

- ČÁST II

- KAPITOLA devět

- KAPITOLA deset

- KAPITOLA jedenáct

- KAPITOLA dvanáct

- KAPITOLA třináct

- KAPITOLA čtrnáct

- ČÁST III

- KAPITOLA patnáct

- KAPITOLA šestnáct

- KAPITOLA sedmnáct

- KAPITOLA osmnáct

- KAPITOLA devatenáct

- KAPITOLA dvacet

- KAPITOLA dvacet jedna

- KAPITOLA dvacet dva

- KAPITOLA dvacet tři

- KAPITOLA dvacet čtyři

- KAPITOLA dvacet pět

- Poděkování

- O autorce

Tuto knihu věnuji své matce. Je mi inspirací, ne kvůli tomu, co udělala pro mou lyžařskou kariéru, ale pro to, jak ze mě její vytrvale pozitivní přístup udělal člověka, jakým jsem na sjezdovce a hlavně mimo ni. V každé nepřízni osudu, které čelila, našla perspektivu a inspiraci. Mnohé těžkosti v jejím životě ji učinily silnější, laskavější a pokornější. Její odvaha na mě působila už od dětství; ať už jsem to tehdy chápala, nebo ne, teď už to vím.

Mami, doufám, že jednou budu stejně silná jako ty, a doufám, že budu ke každému dni přistupovat se stejnou energií a optimismem. Doufám, že jednou vychovám své děti tak skvěle, jako se to povedlo tobě. Mám tě ráda.

Miluji tě takto, protože neznám žádný jiný

způsob lásky, než je tenhle.

– PABLO NERUDA

ÚVOD

Před tímto závodem jsem nervóznější než kdy dřív.

Sedím na kole a rozhýbávám nohy. Cítím se fajn. Ne super, ale fajn.

Poslouchám svůj předzávodní mix a snažím se vstřebat velikost toho, co se má stát, a zároveň se pokouším velikost toho, co je přede mnou, ignorovat. Tohle je můj úplně, opravdu úplně poslední závod, takže jsem zcela pohroužená v režimu „všechno, nebo nic“. Musím najít křehkou rovnováhu mezi psychickou vzpruhou a psychickým uvolněním. Říkám si, že je to jen další závod, ale zároveň vím, že to tak není.

Je to ve skutečnosti moje šance napsat, jak to všechno skončí.

Právě teď je mým cílem se maximálně nabudit, abych do svých posledních závodnických chvilek vložila vše, co ve mně je. Teď je to tady. Poslední, co chci, je spadnout a nechat lidi, aby si mě takto pamatovali. Předposlední, co chci, je projet cílovou čárou po bezchybném sjezdu a cítit, že jsem mohla zabrat víc, ale že jsem do toho nedala všechno.

Večer před závodem jdu vždycky spát s tím, že si představuji trať – každou branku, každý hrbol, každý kousek terénu. Vizualizuji si ji znovu a znovu, dokud nemám pocit, že se stala mou součástí. Když se probudím, často se cítím unavená, protože abych byla upřímná, nejsem zrovna ranní ptáče. Ale jakmile sednu na kolo, hned je mi lépe. Tehdy se začínám dostávat do svého soustředěného rozpoložení.

Dnes je to ale něco úplně jiného. Byla jsem na kole jen asi deset minut, a už cítím, že by to mohlo stačit. Nejraději bych své ráno přetočila dopředu. Nechápejte mě špatně, nechci, aby závod skončil nebo aby byla moje kariéra za mnou, ale zároveň se nemůžu dočkat, až budu na sněhu, prohlédnu si trať a postavím se do startovní branky.

Jsem ve švédském Åre na mistrovství světa v alpském lyžování, na místě, kde jsem závodila už snad milionkrát. Pronajala jsem si dům kousek za městem, aby moje rodina mohla být při tomto posledním závodě se mnou. Po tom všem, co pro mě za ty roky obětovali, po tom všem, jak mě podporovali, se zdá být jen vhodné, abychom tuto éru zakončili společně, pod jednou střechou.

Z domu je to deset minut na kopec, kde se pojede sjezd. Na cestu se vydávám se svým trenérem Alexem Buntem, fyzioterapeutkou Lindsay Winningerovou a Claire Brownovou, jednou z mých nejstarších kamarádek, která mi v této sezoně nesmírně pomáhá. Zatímco Lindsay a Claire mi hlídají místo v chatě, jdu si prohlédnout trať. Lindsay je se mnou už téměř pět let a zná mé postupy. Ví přesně, kde chci na každém závodišti být – stranou, dál od ostatních holek, abych se mohla soustředit. Tady v Åre je zákoutí, které si vždycky zaberu. Lindsay se tam utáboří, zatímco Claire obstarává poslední logistické detaily a já se vydám nahoru do kopce.

Venku, tady nahoře, si uklidňuji nervy. Fouká vítr a je chladno, ale počasí vnímám jen okrajově. Jsem ve svém živlu. Tady pro mě začíná závod. Když si prohlížím trať, nemám v hlavě místo pro nic jiného. S nikým se nebavím. Mám soustředěný, klidný, téměř klinicky přesný přístup. Jsem tu jen já, tento start, tyto branky. Je jen to, co je přímo přede mnou. V tomto okamžiku jako by se čas na okamžik zastavil – a já nepustím dovnitř nic jiného.

Vítr na vrcholu pořád fouká, ale trenéři tady v chatě mi říkají, že závod má odstartovat podle plánu. Mluvilo se o tom, že by mohli posunout start níž, aby se závodníci vyhnuli nejhoršímu větru, ale žádné rozhodnutí ještě nepadlo, a tak se vydávám nahoru na pár zahřívacích jízd. Nejedu závodní trať, ale volné jízdy mi umožňují cítit vítr ve tváři, vnímat pohyby těla. To je vše, čeho chci dosáhnout, když se svahem pohybuju nahoru a dolů. Chci lyžovat.

Vracím se zpátky do chaty, zpátky ke všem položkám, které musím odškrtnout, než budu připravená na závod. Moje rutina je vždycky nachlup stejná, bezpečný a známý postup. Na těchto kopcích jezdím už spousty let, takže teď už vím, co se mi líbí, co v minulosti dobře fungovalo, co mi možná přineslo trochu štěstí, a tyto věci přesně opakuju. V lyžařských závodech je tolik proměnných. Není to jako plavání, kde má bazén pokaždé stejnou délku. Není to jako tenis, kde má kurt vždy totožné rozměry. V lyžařských závodech nejsou žádné konstanty. Nemám pod kontrolou sníh, led ani povětrnostní podmínky. Nemůžu ovlivnit světlo nebo viditelnost. Nemůžu ovlivnit konkurenci. Nemůžu ovlivnit riziko. Jediné, co mám pod kontrolou, je moje příprava, takže tu si vždycky hlídám přesně do puntíku. Nejde ani tak o pověrčivost, spíš mě to uklidňuje.

Znovu si nasadím sluchátka, zavřu oči a představuju si trať. Tady v Åre mají závodníci přidělený prostor ve spodním patře, ale já se ráda rozcvičuju o samotě, daleko od rozptýlení. Je tu obrovský otevřený prostor u dojezdu lanovky, tam si najdu místečko, kde můžu dělat to, co potřebuju.

Pak následuje fyzická rozcvička, abych aktivovala nohy. Během rozcvičky se se mnou určitě nechcete potkat. Jindy bývám úplně v pohodě, každému dám autogram nebo fotku, ale když jsem v chatě, ani se na mě nedívejte. Od téhle chvíle se začínám pomalu rozehřívat. Obvykle je to postupné – nechcete se nabudit příliš brzy, protože tím byste vynaložili příliš mnoho energie a nezbylo by vám dost na závod. Dnes si ale začínám uvědomovat, že od této chvíle nemám co získat tím, že se budu držet zpátky. Nemusím myslet na to, že se přetáhnu nebo že toho udělám moc. Na těchto věcech už nezáleží. Není důvod šetřit se na další závod, protože tento sjezd je poslední, jiný už nepřijde.

Když dokončuju rozcvičku, dozvídáme se z rádia, že start přesunuli dolů, do třetího náhradního startu – na stejné místo, kde jsme v úterý startovali super G –, což je dramatický posun. Nový start je hodně dole a dost zkracuje trať. To je pro mě dobré, protože horní část byla pro moje koleno nejtěžší.

Na druhou stranu nižší start znamená, že bude trvat déle, než se tam z chaty dostanu. Vede tam úzká stezka, kterou musím nejdřív vyšlapat, a to je obrovská otrava, takže začínám být nervózní a vyrážím na start zbytečně brzy. Normálně přicházím s patnácti- nebo dvacetiminutovým předstihem, ale teď jsem tady čtyřicet minut před začátkem, což je hrozně dlouhá doba na to sedět a nervovat se. Hodiny tikají tak pomalu!

Když před mým startem zbývají tři závodnice, našlápnu si do lyží. Pak začnu skákat a dupat. To jsem dělala odjakživa. Zdá se, že dupání do země spouští neurologické reakce, probudí mozek i nervy. A taky „flušu“. Vím, že je to nechutné, ale jakmile jsem ve startovní brance, hodně plivu. Je to pro tělo signál, aby začalo přirozeně produkovat víc testosteronu; to je důvod, proč spousta sportovců plive. Na každého, kdo se dívá, to nejspíš působí tak, že se chystám někoho zabít. Říkali mi to celou mou kariéru a myslím si, že teď je to obzvlášť pravda. Začínám rychleji dýchat, moje agresivita roste. Ale těch extra pět procent vždycky šetřím na chvíli, kdy jsem skutečně na startu.

Opakuju si ty samé věty, co si říkám od dětství: To dám. To dokážu. Jdi do toho naplno. Dnes přidávám do balíčku novou myšlenku: Další šanci nemáš.

Říkám si, že tuhle trať musím rozcupovat. Je to skoro, jako bych si kompenzovala zraněné koleno a snažila se, aby mozek dohnal to, co chybí tělu. Pravdou je, že nejsem silná. Jsem doslova na pokraji sil. Ale v duchu si to tak přeju. Pode mnou se rozkládá závodní trať.

Už jsem v lyžích. Soustředím se. Jsem odhodlaná.

V hlavě mi zní mantra: To dám, to dám, to dám, to dám, to dám.

Těsně předtím, než přijde můj čas, se mi zatmí před očima. Sjedu do startovní pozice a soustředím se jen na svůj dech. Když začnu ztěžka dýchat, mé tělo dostává signál. Dostávám se do závodního módu. V tu chvíli nemůžete mít v hlavě nic dalšího. Kdykoli se soustředím na své výsledky nebo se podívám na cílovou čáru, odpoutám se od svého těla a zapomenu, že stojím na startu. Ne, právě teď nechcete na nic myslet. Jen si to představte: Z nuly se na osmdesát kilometrů za hodinu dostanete během okamžiku. Pokud se nesoustředíte, pokud nejste zcela přítomni, jak můžete dost rychle reagovat? Musíte mít čistou hlavu.

To je, oč tu běží. Trénujete, trénujete, trénujete, dokud se všechno nezautomatizuje. Připravujete se tak, abyste, až budete na startu, udělali všechno správně.

V lyžařských závodech je jen velmi málo prostoru pro chyby. Nějaké místo tam je, ale maličko. Zlomek vteřiny dělí vítězné místo od sítí, do kterých se zamotáte jako ryba. Stačí malá mulda, rozhodí se vám nohy a máte koleno v háji. (Věřte mi, znám to.) Existuje milion věcí, které se mohou pokazit. Jednou jeden závodník spadl, narazil do plotu zrovna v místě, kde nebyl připevněný, a projel pod ním. Jel pořád dál, narazil do stromu a ochrnul od pasu dolů. Takže v jistém smyslu je to také o štěstí.

To vše hraje roli při kontrole a vizualizaci. Načtete si rozložení tratě plus počasí a sníh plus to, jak rychle plánujete jet. To určuje stopu, kterou pojedete. Odhadovat před závodem rychlost je obtížné, ale pár vteřin před startem si dokážu vizualizovat celou trať. Někdo je na vizualizaci dobrý, někdo ne. Není to schopnost, kterou má každý sportovec.

Robotické pohyby při lyžování nepomůžou. Musíte si se svahem rozumět. Těžko se to vysvětluje; musíte intuitivně poznat nejrychlejší cestu dolů. Tato schopnost není něco, co vám trenér vysvětlí. Někdy, když hodně trénujete, získáte to na sílu. Ale to znamená, že bojujete se svým tělem. Není to tak účinné, jako když víte instinktivně, kudy se vydat.

Povím to takhle: Řekněme, že jste automobilový závodník. Nejste ani nejlepší, ani nejšikovnější, ale jste docela dobrý. Jedete do Daytony a trénujete, trénujete, trénujete. S takovým množstvím tréninku se z vás stane přeborník v jízdách do kruhu. Budete expertem na Daytonu, protože se vám tato trať zažrala pod kůži.

Ale pak najednou musíte předvést výkon na jiné trati, bez jakéhokoli tréninku.

Pokud dokážete skočit do auta a být dobrý i jinde – pokud dokážete své dovednosti využít tak, že zabodujete na jakékoli trati –, máte talent. Někdo je vynikající kdekoli. Někteří k tomu dospějí přirozeně, bez tréninku. Zároveň znám sportovce, kteří mají mnohem větší talent než já, ale nikdy na sobě nepracovali tolik, aby to někam dotáhli. Nutná je kombinace obojího.

Individuální sport, jako je lyžování, je hlavně o psychice. Když se dostanete na určitou úroveň, zejména ve sjezdu a super G, je rozdíl mezi vítězstvím a desátým místem jen v hlavě. Rozdíl je v tom, jestli jste ochotni dotlačit sebe sama až na hranici svých možností. Mentální síla je základem vašeho úspěchu. Být rychlostním lyžařem vyžaduje určitou mentalitu. Musíte být v mnoha ohledech nebojácní. Tento sport je z podstaty nebezpečný. Vždycky je tu riziko. A právě proto je tak vzrušující. Je vidět, že existuje velmi výrazný soubor charakterových vlastností, které mají rychlostní lyžaři, ale technickým závodníkům chybí; jde o úplně jiný způsob, jak k lyžování přistupovat.

Na začátku kariéry si ze mě některé starší dívky utahovaly a říkaly mi věci jako: „Vypadá to fakt hrozně, podmínky jsou tak špatné, že si myslím, že dneska závodit nebudeme.“ Snažily se mě psychicky rozhodit.

Jenž já si řekla: „Ok.“ Vykašlala jsem se na ně a jela si pro výhru.

V takových situacích se mi daří. Ráda s nimi hraju mentální šachy. Kdo se dokáže vrhnout z kopce nejrychleji? Zamyslím se a doufám, že správná odpověď je „já“. Jednou věcí se totiž odlišuju od všech ostatních: Nemám strach. Nikdy se ničeho nebojím, ani pádu. V tom já má síla i zkáza.

Jakmile začnou hodiny odpočítávat, jde do tuhého.

Od chvíle, kdy zapíchnete hůlky před startem, máte dvacet vteřin. Možná to nezní jako moc, ale dvacet vteřin je v tomto mentálním rozpoložení dlouhá doba. Takže dělám takovou blbůstku: hraju si s poutky hůlek, abych svou pozornost odvedla od toho, co se děje kolem mě. Vždycky to velmi dobře fungovalo, tak jsem u toho zůstala. Jako vždy, zajetá rutina mě uklidňuje.

Odpočítávání pípne po deseti vteřinách a znovu po pěti, čtyřech, třech, dvou, jedné.

Je těžké vyrazit přesně na poslední pípnutí. Ale já chci být jednička, tak se o to vždycky snažím.

V tu chvíli si řeknu: Seru na to.

Šup a jsem pryč.

Všichni křičí – můj tým, všichni kolem startovní budky – a to miluju.

Vždycky všechny prosím, aby křičeli, protože mi to pomáhá dostat se do varu. Čím hlasitěji lidé fandí, tím je to lepší. Dodává mi to energii, aniž bych musela myslet na to, že ji potřebuju dodat. Protože opět platí, že čím méně myslíte, tím lépe.

Na trati v daném okamžiku nemyslím na to, co tenhle závod znamená. Nedělám si starosti s kolenem nebo s tím, co mé nohy zvládnou. Nepřemýšlím, jestli spadnu nebo jestli se nemám krotit.

Prostě jedu.

ČÁST I

CÍLE

KAPITOLA JEDNA

Každý se mě ptá, co mě žene dopředu, a pravdou je, že já to vlastně nevím. Není na to jednoduchá odpověď, stejně jako motivace není jednoduchá věc. V různých fázích života mě poháněly různé faktory – nebylo to stejné na začátku, uprostřed a na konci. V úplných počátcích mě nejvíc hnalo vědomí, že lyžování bylo to jediné, v čem jsem byla dobrá.

Když mi byly tři roky, přihlásil mě táta na gymnastiku, ale neuměla jsem nic z toho, co od nás očekávali. Zůstala jsem u ní několik let, dokud trenéři rodičům neřekli, že jsem moc vysoká. Když mi bylo šest nebo sedm, zkusila jsem fotbal, kde jsem zjistila, že jsem naprosto nekoordinovaná. Táta mě vzal s sebou na tenis a já se nedokázala trefit přes síť. Nakonec přišlo krasobruslení. Myslím, že jsem měla tři lekce, než mě táta odhlásil. V té době už jsem ale byla zamilovaná do lyžování, takže nic jiného nemělo šanci.

V naší rodině se nikdy neřešilo, jestli lyžuješ, nebo ne, lyžovali všichni. Ráda bych věděla, kdy jsem byla poprvé na svahu, ale většinou si vzpomenu jen na to, že mi byla zima. Seděla jsem tátovi v batohu, když trénoval, a matně si vzpomínám na pocit, jak se mnou sjíždí dolů. Vybavuji si vůni čerstvého sněhu, svěžest vzduchu a pocit z klouzání lyží.

Když mě táta poprvé postavil na lyže, bylo mi dva a půl roku. Nepamatuji si to, ale muselo se mi to líbit natolik, že jsem chtěla pokračovat. Moje první skutečné vzpomínky jsou až z doby o několik let později. Když mi chtěl táta pomoci, vždycky jsem mu odstrčila ruku se slovy: „Já sama!“ Už tehdy jsem byla tvrdohlavá a chtěla všechno zvládnout vlastními silami. Jednou jsme s tátou jeli dolů a já ho předjela – naprosto nadšená z toho, že to vůbec dokážu. Řítila jsem se z kopce a on mě nechal.

To byla moje první ochutnávka – rychlosti, dynamiky, adrenalinu. Pro toho, kdo to nikdy nevyzkoušel, mám toto přirovnání: Je to, jako když jedete autem po dálnici, kde je povolená rychlost 120 kilometrů za hodinu, a vystrčíte hlavu z okénka. To je ten pocit, co máte v závodním lyžování, akorát chybí to auto. Jste tu jen vy.

Stejně tak když spadnete, je to, jako když vyskočíte z rozjetého auta, ale nemáte na sobě nic. Nebo jako když auto narazí do sloupu při rychlosti 120 nebo 130 km za hodinu, protože takhle rychle my jezdíme. Na rozdíl od jiných sportů, kde nosíte pevné chrániče nebo výztuhy, jsme my na svahu s minimální výbavou. Čeká vás pád, to k tomu prostě patří. Lyžování je v podstatě tak nebezpečné, že to horší být nemůže. Když se zeptáte kohokoli, kdo je závislý na adrenalinu, řekne vám, že riziko přináší vzrušení. Ani jízda rychlostí 140 km za hodinu není tak vzrušující, když víte, že přistanete v hromadě polštářů.

To je ta adrenalinová složka, kdy se snažíte dostat až na samou hranu, kdy nad sebou téměř ztrácíte kontrolu. Je tu také rychlostní složka – vítr ve tváři, svět, který se kolem vás míhá. Kombinace obou je zážitkem, který mě fakt dostává. Je to pocit, který se nepodobá ničemu jinému. I teď je těžké vysvětlit, co na lyžování miluju, protože pro mě je a vždycky bylo neodmyslitelnou součástí mého života. Nikdy jsem nezpochybňovala jeho hodnotu nebo proč jsem se mu věnovala – prostě to tak bylo. Pokaždé když jsem se řítila dolů, cítila jsem, že žiju a že jsem tam, kam patřím – a tento pocit jsem nenašla nikde jinde.

Protože můj táta byl lyžař, vyrůstala jsem obklopená lyžařskou kulturou, on mě vedl a podporoval. Byl juniorským mistrem světa, lyžoval za americký juniorský národní tým a byl horkým favoritem závodních klání až do chvíle, kdy si ve svých devatenácti letech vyhodil koleno. Lékaři mu dali na nohu rovnou sádru, což je něco, co by dnes už nikdy neudělali, a pak už nemohl koleno ohnout na víc než šedesát stupňů. Ale i když nemohl závodit, nikdy nepřestal lyžovat.

Měla jsem štěstí, že lyžování bylo naší společnou vášní. Vzniklo mezi námi zvláštní pouto a vím, že táta byl šťastný, že mě lyže bavily tak jako jeho. Bez ohledu na to, jak se věci mezi námi v průběhu let měnily a vyvíjely, nás lyžování vždycky spojovalo. Ale když přišlo na to, abych se mu skutečně věnovala, nikdy na mě netlačil. Vždycky to bylo moje vlastní odhodlání, které mě vedlo k tomu, abych se stala závodní lyžařkou – on mě jen směroval a ve všech ohledech podporoval. Nejdůležitější vždy bylo, že mě to bavilo.

Když jsem vyrůstala, lyžovali jsme v Buck Hillu, maličkém lyžařském areálu v minnesotském Burnsville, kousek od Minneapolis. Když říkám maličkém, nepřeháním. Byly tam dva lanové vleky a tři sedačkové lanovky a celkové převýšení činilo 80 metrů, přičemž vrchol byl 370 metrů nad mořem. (Oproti tomu Vail v Coloradu má převýšení 1050 metrů, nejvyšší bod tratí je ve výšce 3536 metrů – takže už si asi dokážete udělat obrázek.)

Závodní program na Buck Hillu vedl Erich Sailer, legendární rakouský trenér, který trénoval i mého otce v době jeho závodní kariéry. V těch dávných časech, kdy jsem se vozila v tátově batohu, táta pro Ericha na částečný úvazek pracoval, aby si mohl platit studium práv. Je to neuvěřitelné, ale když jsem byla dost stará na to, abych se ve svých sedmi letech připojila k lyžařskému týmu, Erich stále ještě aktivně trénoval. Pro tátu i pro Ericha to byla chvíle, kdy se kruh uzavřel.

Erich Sailer byl úplně stejný po celou dobu, co si ho pamatuju. Do USA se přestěhoval z Rakouska v roce 1955 a brzy se usadil v Minnesotě, kde v Buck Hillu vybudoval svůj program. Vypráví se, že když přijel poprvé, měl v kapse pětatřicet dolarů a jediné slovo, které uměl, bylo „hamburger“. Člověk by si myslel, že po téměř sedmdesáti letech strávených ve Spojených státech jeho přízvuk zmizí, ale je stejně silný jako na začátku. Když na něj vzpomínám, jako první se mi vybaví Erich stojící na vrcholu kopce, ve své malé lyžařské boudě, se stopkami v ruce.

Buck Hill je sice maličký, ale Erich jeho velikost obrátil ve výhodu. „Nepotřebuješ obrovský kopec, abys byl dobrý lyžař,“ říkával vždycky. „Patnáct branek stačí.“

Běžná slalomová trať má tak šedesát až sto branek a projedete ji zhruba za pětačtyřicet sekund. Na Buck Hillu měla naše trať kolem dvaceti až třiceti branek a jeli jste ji tak dvacet pět sekund. Myšlenka však byla taková, že na místě, jako je Buck Hill, jste mohli trénovat ve velmi vysokém objemu. Protože trať byla kratší a ne tak strmá, mohli jste si procvičit techniku, aniž byste se unavili. Je to něco podobného, jako kdybyste pořád běhali sprinty na čtyřicet metrů, abyste zdokonalili běžeckou techniku, a zároveň se neunavili tak jako při běhu na jednu míli.

Na lyžích jsem přitom nebyla dobrá od prvního okamžiku, ale čím víc jsem trénovala, tím jsem byla lepší. Byl to návykový pocit – lyžovat dobře a lyžovat rychle – a jako bonus jsem také daleko lépe zapadla mezi děti, které lyžovaly. Na svahu jsem se cítila víc doma než ve třídě nebo dokonce ve volném čase s kamarády. Sjezdovka byla místem, kam jsem patřila – život prostě dával větší smysl, když jsem se řítila z kopce, takže jsem tímto způsobem trávila co nejvíc času.

Lyžovali jsme téměř každý víkend, ale většinu tréninků na Buck Hillu jsem absolvovala za umělého osvětlení, po škole nebo v noci. Tohle uspořádání bylo vlastně ideální, protože jsem mohla chodit do školy, večer trénovat na Buck Hillu, a aniž bych si to uvědomovala, zvládnout spoustu jízd. Když jedete na místo, jako je Vail, jenom cesta lanovkou trvá deset nebo patnáct minut, takže vám jedna jízda zabere třicet nebo čtyřicet minut. Ke konci mé kariéry, když jsem trénovala ve Vailu, jsem za trénink absolvovala pět sjezdů, zatímco na Buck Hillu jsem jich mohla za večer udělat dvacet nebo pětadvacet. Byla jsem tam skoro každý den – první na vleku a poslední, kdo šel domů. V tom jsem nacházela potěšení, protože jsem věděla, že trénuju usilovněji než ostatní. Ten pocit – uspokojení, které přichází z toho, že makám víc než druzí – mě poháněl dlouho. Od doby, kdy jsem začala závodit, tedy v sedmi letech, až do mých šestnácti byla honba za tímto uspokojením to jediné, na co jsem myslela.

Když se něco učíte poprvé, je nutné odkroutit si spoustu hodin, potřebujete opakování. Pokud chcete být skvělí, záleží na kvantitě tréninku stejně jako na jeho kvalitě. Jakmile dosáhnete určité úrovně, začne fungovat svalová paměť a pohyb se stane vaší součástí.

V Buck Hillu jsme se zaměřovali na základy. Žádné volné lyžování, pouze tréninky. Pracovali jsme na technice, absolvovali jsme dril, závodili jsme. Rádi jsme jezdili v brankách, bylo to to jediné, co jsme znali. Erichova specialita byla „tisíc branek“ – o víkendech jsme projeli tisíc branek denně. To mi dalo pevný technický základ, který mi dobře sloužil po celou kariéru. Protože to jediné, co jsme mohli dělat, bylo trénovat, naučila jsem se, jak tréninky milovat.

Výsledky mluvily samy za sebe. Jsem si jistá, že než Erich v roce 1969 převzal lyžařský tým v Buck Hillu, nikdy nevyhráli jediný závod. Ale pod Erichovým vedením se Buck Hill stal pojmem. Hned v prvním roce jeho působení ve funkci trenéra začali jeho svěřenci vyhrávat spoustu závodů a stal se z nich špičkový tým. Zanedlouho si Erich vybudoval pověst člověka, který dokáže z dětí udělat šampiony. V průběhu let na našem malém kopci na minnesotském venkově vyrostla spousta špičkových lyžařů, mezi nimiž nechyběla impozantní řada závodníků Světového poháru a šest olympioniků, včetně mě.

Přivedl také skvělé lyžaře, kteří nám pomáhali zlepšit techniku, například závodnici Světového poháru Kristinu Koznickovou. Pocházela z Buck Hillu a občas s námi chodila trénovat, předváděla nám základy a dělala s námi drilová cvičení. Bylo užitečné mít kontakt s těmito skutečnými sportovci, z nichž někteří začínali stejně jako my – a my je mohli pozorovat a napodobovat.

Erich měl (a stále má) pro lyžování tolik energie a nadšení, že kdykoli jste byli v jeho přítomnosti, nemohli jste jinak než se nadchnout s ním. Je to slovo, které slyšíte často, ale v tomto případě je to pravda: Erich lidi inspiroval. Ano, vedl nás k odpovědnosti a nutil nás dělat drily, ale víc než cokoli jiného na nás přenášel své nadšení. Lidé se divili, jak to v Buck Hillu dělá, že zde roste tolik špičkových závodníků. Nechápali, že to není tím, že by dětem říkal něco jiného, vše spočívalo v tom, jak nás jako děti motivoval. Všechno, co nám kdy říkal, bylo laskavé, i když nám zrovna sděloval, že nestojíme za nic. (Během mých prvních let si ze mě dělal legraci, říkal mi želva. „Ty chudáčku,“ říkával mému tátovi. „Máš místo dcery želvu.“)

Myslím, že část Erichova kouzla spočívala v tom, že poznal v dětech talent a pomáhal jim ho rozvíjet. Snažil se z nás udělat ty nejlepší, jakými jsme mohli být, a posouval nás až na hranice našich možností, aniž by měnil to, kým jsme byli. Když jsem byla mladá, pár lidí mi řeklo, že bych měla změnit techniku. V každé zatáčce jsem se pokaždé vnitřním ramenem nahýbala dovnitř, něco jako šikmá věž v Pise. Všichni si mysleli, že je to příliš nestabilní, a říkali mi, že bych se měla srovnat, ale Erich ne. „Nic neměň,“ radil mi. „Jsi rychlá tak, jak jsi.“

I můj táta říkal: „Měli bychom zapracovat na její technice.“ Ale Erich jen zavrtěl hlavou. „Je rychlá,“ odpověděl. „Z nějakého důvodu je rychlá. Nemůžeš změnit to, co někdo chce dělat úplně přirozeně.“

Naklánění mi dělalo problémy, zejména ve slalomu. Ale díky němu jsem byla tak úspěšná ve sjezdu a super G. Nakláněla jsem se, a právě díky tomu jsem byla rychlá. Když jsem pozorovala skvělé sjezdaře, všimla jsem si, že to spousta z nich dělá také. To se nedá naučit. Některé věci jsou prostě přirozené a přesně to po mně Erich vždycky chtěl.

Jsi rychlá taková, jaká jsi. To je ta nejlepší rada, kterou mi kdy dal.

Když jsem byla mladá, měla jsem štěstí na správný tým lidí, kteří mě vedli. Myslím, že to byla dokonalá kombinace Ericha, mého otce a mého dalšího trenéra Tonyho Olina. Erich byl motivátorem, Tony a můj táta se zaměřovali na technické věci. V dobách, kdy byl táta závodním lyžařem a poté trenérem, studoval nejlepší světové závodníky a učil se od zkušených trenérů. Dodnes je jedním z nejlepších, co se týká vysvětlování technických aspektů našeho sportu. Táta mě také naučil, jak důležité jsou psychologické složky: vizualizace, příprava a soustředění. Byl přísný trenér, ale vždycky jsem se na něj mohla spolehnout, když jsem potřebovala radu nebo povzbuzení. Tony se zase věnoval spíše technice. Každý z nich mi pomohl, abych se rozvíjela – jako lyžařka, závodnice a jako člověk. Ti tři se navzájem výborně doplňovali.

Na sportu se mi vždycky líbila jedna věc: každý den si můžete stanovit hmatatelný cíl a každý den ho můžete splnit. Tento pocit úspěchu se těžko opakuje v jiných oblastech života. Myslím, že jako sportovec potřebujete prvek úspěchu, měřitelného pokroku, abyste neztratili motivaci. Koneckonců i když něco milujete, pokud máte pocit, že neustále narážíte do zdi, snesete jen určité množství negativity. Zejména jako dítě jsem nacházela uspokojení v tom, že jsem v koloběhu tvrdé dřiny dosahovala viditelných výsledků; stanovování cílů a jejich plnění se stalo téměř nutkavou potřebou. Od prvních dnů v tréninku a pak po celou mou kariéru mi prospíval ten kolotoč neustálé snahy překonávat sama sebe.

Jak jsem dřela, stále jsem se zlepšovala. A když se mi nakonec začalo dařit, pozitivní podpora ze strany mého otce a trenérů mi moc pomáhala. I když jsem nevyhrávala, stačilo, když mi trenér, táta nebo kamarád řekl: „Páni, to bylo skvělá jízda.“ Ten pocit je návykový. Člověk cítí úspěch a chce pokračovat. Jejich povzbuzování mě pohánělo a já jsem byla pyšná, že jsem je potěšila. Vždycky jsem chtěla, aby na mě byli všichni pyšní.

Od svých sedmi let jsem se účastnila místních závodů a o víkendech jsem často vstávala před východem slunce. Otec mě ještě spící nosil do auta a pokládal mě do spacáku na zadním sedadle, topení už jelo na plné obrátky. V době, kdy jsem vyrůstala, bývala v Minnesotě zatracená zima. Někdy se stávalo, že pocitová teplota klesala až k minus padesáti stupňům. Měli jsme závody, kdy nám nedovolili sundat si bundu a kalhoty. Museli jsme závodit navlečení do veškerého oblečení, které jsme měli. Živě si vzpomínám, jak jsem měla omrzliny – provázelo je jehličkovité bodání a pak ztráta citu – , zejména v prstech na nohou, což bylo v Minnesotě běžné.

Když byla moc velká zima, šli jsme do chaty na koblihy a horkou čokoládu. Ráda bych věděla, kolik litrů horké čokolády jsem v životě vypila – můžu jen říct, že jí bylo extrémně hodně. Když jsme vešli dovnitř, měla jsem nohy mrazem úplně ztuhlé a táta mi sundával boty a třel mi chodidla rukama, aby mě zahřál. Nakonec mi pořídil ohřívače bot, což byl asi jeden z nejlepších vánočních dárků vůbec. Když jsem měla studené ruce, což se stávalo často, táta mi sundal palčáky a navlékl mi svoje rukavice. Pak do mých rukavic foukal horký vzduch a rychle mi je vrátil zpátky, takže jsem měla ruce na pár minut pěkně prohřáté.

Vím, že je to trochu ironie, ale já zimu nesnáším. Zima je příjemná, když jste pěkně zabalení, je krásně, svítí sluníčko a vy stojíte na vrcholu hory za svěžího rána. Ale ve chvíli, kdy cítím zimu, říkám si: „Tak kde je chata a horká čokoláda?“

Jednou po závodech v Giant‘s Ridge si táta zrovna pořídil nový Chevrolet Suburban. Nejlepší na něm bylo, že mohl na dálku zmáčknout klíček a nastartovat motor, takže teplo začalo foukat dřív, než jsme k němu dojeli. Závodila jsem až dolů k autu, ani jsem se nezastavila v cíli a rovnou jsem naskakovala dovnitř. Být rychleji dole znamenalo být také rychleji v teple.

KAPITOLA DVA

Vše začalo dědečkem Donem. To on naučil lyžovat mého otce, takže technicky vzato je zodpovědný za to, že se k lyžování dostala celá naše rodina. Lyžoval už desítky let, od dob pozemních vleků a šněrovacích bot. Když jsem byla malá, celá rodina jezdila na skupinové lyžařské výlety do Steamboatu nebo Keystonu v Coloradu. Tehdy tam nebyly žádné jiné děti a já si užívala veškerou pozornost. Dědeček už k stáru moc nelyžoval, ale vždycky jsem byla vděčná, že jako nejstarší vnouče jsem s ním mohla sport sdílet. Vzpomínám si, jak byl nadšený, že je tam se mnou, že spolu prožíváme to, co miluje. Nebyl v žádném případě trenérem – tuhle roli plnil můj táta –, byl na mě jen ukrutně pyšný. Spolu s babičkou Shirley jezdil na moje první závody v Minnesotě a Wisconsinu a celou dobu zářil.

Vliv dědy Dona daleko přesahoval hranice lyžování. Měli jsme mezi sebou zvláštní pouto a hodně z toho, kým jsem, začalo právě u něj. Vyrůstala jsem na jeho vyprávění o tom, jak tvrdě pracoval, aby se stal tím, kým se stal. Když mu bylo dvanáct, nečekaně mu zemřel otec, právě když stavěli nový dům. Od té chvíle rodina bydlela v garáži, zatímco dědeček sám dům dokončoval. Přes den chodil do školy, pak se vrátil domů a v noci za svitu lucerny pokračoval ve stavbě. Dokonce sám vybudoval kanalizační potrubí.

V mládí sloužil během korejské války dva roky u ženijního vojska. Poté celý život dělal výkopové práce. Aby získal svou první práci, sám vyboural a vyspravil chodníky v celém městě. Takto začínal. Z této jediné zakázky vybudoval stavební firmu. Každý den se vracel z práce zpocený a páchnoucí benzínem a mazivem. Dosáhl úspěchu tím, že všechny převálcoval.

Když jsem vyrůstala, jeho tvrdá práce byla vidět všude kolem a to mi už od mládí ukazovalo svět z určité perspektivy. Nestěžoval si, tak proč bych si měla stěžovat já? Protože jsem viděla, jak tvrdě dědeček pracoval pro všechno, co měl, nikdy jsem neměla pocit, že u mě to má být jinak. Vážila jsem si toho, co naše rodina měla, a vždy jsem se snažila být pokorná.

V pozdějším věku musel dědeček po několika mrtvicích a trojnásobném bypassu odejít do důchodu a babička Shirley začala pracovat ve Walmartu. Často mívala odpolední směny. Domů se dostávala až o půlnoci, kde na ni dědeček čekal s miskou zmrzliny. Každý večer si společně dávali zmrzlinu, a to bez výjimky. Jejich vzájemná péče byla oboustranná. Když dědeček Don odcházel ve čtyři ráno do práce, babička Shirley vstávala a balila mu oběd do malé plechové krabičky spolu s obrovskou termoskou kávy.

Když jsem byla malá, byla babička Shirley definicí laskavé a nadmíru štědré babičky. Kdykoli jsme ji navštívili, čekal na mě můj oblíbený čokoládový pudink Swiss Miss. Každý rok nás děti brala do vodního parku Wisconsin Dells a kupovala nám zmrzlinu. I když neměli moc peněz, posílala nám všem k narozeninám hotovost. Moje babička by neublížila ani mouše. Je to ten nejmilejší člověk, jakého můžete potkat.

Později prarodiče nepřetržitě sledovali mou lyžařskou kariéru, vstávali ve tři ráno, aby se v televizi dívali na moje jízdy ve Světovém poháru a všech dalších závodech. Babička zavírala oči a modlila se za mě, zatímco dědeček na televizi řval, ať jedu rychleji. Děda si pamatoval všechny mé závodní časy, což bylo k ničemu, protože každý den přicházely nové. Ale bylo to velmi roztomilé. Také sledoval mé soupeřky, jak se jim daří a jestli se dostanu na olympiádu. Všímal si všeho, co jsem dělala, a byl na mé úspěchy velmi hrdý. Vždycky na mě byl pyšný, i když jsem měla špatný den, a poskytoval mi bezpodmínečnou lásku a neochvějnou podporu, na kterou jsem si zvykla spoléhat, zejména jako dítě. Moje babička byla vždycky ta, která říkala: „Zlatíčko, to je v pořádku. Nemusíš vyhrát každý závod!“ Vedle ní můj dědeček hulákal: „Ano, musí!“ Byli opravdu sehraný tým.

Teď, když jsem dospělá, často myslím na to, že jsem kombinací svých prarodičů – moje hlášky nejsou sice tak dobré jako dědečkovy, ale snažím se. Zdědila jsem po něm nebojácnost, pokud jde o to říct svůj názor, i když mám rozhodně i jemnou stránku po babičce. Možná to nedávám vždycky najevo – zejména pokud jde o lyžování –, ale v soukromí jsem vlastně docela měkká.

Stejně jako jsem po prarodičích, jsem také kombinací mámy a táty. Můj táta, Alan Kildow, vyrostl v malém městě ve Wisconsinu. Vždycky mu říkali Velký Al a vždycky byl „někdo“. Je to soudní advokát, takže umí skvěle mluvit. Vyrostl v dělnickém městečku uprostřed polí, je inteligentní a charismatický a jeho přítomnost na sebe vždy strhuje pozornost. Když u mě přespávali kamarádi, byl to táta, kdo připravoval obrovské večeře a zmrzlinové poháry. Přesně věděl, jak zařídit, aby se každý cítil vítaný a jako doma – má to v sobě.

Moje máma, Linda Krohnová, vyrostla v malém městě v Minnesotě a s otcem se seznámila při studiu práv. Patřila ke generaci žen, které neměly možnost účastnit se vysokoškolské atletiky, ale přesto hrála squash, lyžovala, a dokonce dostala prezidentskou cenu za plavání, kterému se ve svých osmašedesáti letech stále věnuje každý den. Když jsem byla malá, máma působila jako veřejná obhájkyně a teď pracuje s lidmi, kteří absolvují odvykací kúru. Pomoc druhým je v ní zakořeněná.

Jsem nejstarší z pěti dětí – po mně přišla na svět moje sestra Karin a trojčata, to znamená sestra Laura a bratři Dylan a Reed. Vzhledem k tomu, že můj porod neproběhl podle plánu, měla jsem si možná nemocniční drama na celý život dopředu vyčerpat právě tam. Dne 17. října 1984 šla moje matka v půl jedenácté večer na pohotovost se silnými bolestmi hlavy. O čtyři hodiny později prodělala něco, co lékaři později určili jako mrtvici, a já jsem se narodila akutním císařským řezem. Matka byla v kómatu a šanci na přežití jí dávali padesát na padesát.

„To je málo,“ řekl můj otec lékařům.

Dostali na výběr mezi dvěma lékaři. Jeden byl zkušený praktik, který řekl, že udělá, co bude v jeho silách, ale šance jsou mizivé. Druhý byl mladý a chtěl vyzkoušet něco, co mělo šanci zabrat – ale pokud by se tak nestalo, mohlo by to maminku zabít během několika hodin. Dovedu si představit, jak těžké rozhodování to pro mého otce bylo, ale myslím, že je v lidské povaze volit naději, což můj otec udělal. Jak se ukázalo, druhý lékař mámě zachránil život. Když se probrala, řekli jí, že má holčičku, a nejenže si nepamatovala moje jméno, ale ani nevěděla, že jsem se narodila. (Rodiče se rozhodli pro mé jméno ještě v době, kdy byla máma těhotná. Chtěli mě pojmenovat „Lindsay“, ale táta to v rodném listě špatně napsal a od té doby se jmenuji „Lindsey“.)

Máma přežila, ale čekala ji rozsáhlá fyzioterapie. Celá tátova rodina nám přijela pomáhat. Můj strýc Jeff přijel až z Německa, kde sloužil v armádě. Zatímco máma chodila každý den na rehabilitaci, táta musel dál pracovat na plný úvazek – dodnes nevím, jak to zvládal. Postupně se maminka zotavila ještě daleko víc, než lékaři očekávali, nejspíš proto, že byla tak mladá, bylo jí dvaatřicet let. Překonala nepřízeň osudu a začala znovu chodit – vždycky jsem si představovala, že jsme s mámou obě udělaly první kroky společně.

Máma se však z mrtvice nikdy úplně nezotavila. Dokázala se vrátit do práce, mít další čtyři děti a být neuvěřitelnou matkou. Ale v některých ohledech už nikdy nebyla stejná. Těžko udržovala rovnováhu a nikdy se mnou nemohla lyžovat, jezdit na kole nebo běhat a hrát si s námi. Někdy s tím stále fyzicky bojuje a na to se mi velmi špatně kouká, protože ona je tak dobrý člověk.

Od chvíle, kdy jsem se poprvé dozvěděla o její mrtvici, nesu si její potíže s sebou. Těžko říct, jestli jí mrtvici způsobilo těhotenství, nebo byly cévy, které jí na levé straně mozku praskly, vždycky „podezřelé“ a já jí vlastně zachránila život tím, že jsem ji přivedla do nemocnice. Samozřejmě bez ohledu na to, proč se to stalo, nebyla to moje vina a já ani nikdo jiný jsme nemohli nic udělat. To všechno logicky chápu. Ale emocionálně? To je něco jiného. Je těžké necítit se provinile, ne proto, že by někdo řekl: „Ty můžeš za to, že tvoje máma měla mrtvici.“ Ale proto, že mé jméno je navždy součástí toho příběhu. Kdykoli jsem se zranila, vzpomněla jsem si na mámu a bylo nemožné necítit vůči ní závazek, povinnost dát se do pořádku, ať už to bylo jakkoli těžké. Protože moje zranění se dala napravit – byly to věci, které jsem mohla překonat tvrdou prací a správným myšlením. Ona takový luxus nikdy neměla, takže jsem vůči ní vždycky cítila zodpovědnost, že se musím vzchopit, uzdravit se a zvládnout to všechno bez remcání. Koneckonců jak bych si mohla stěžovat, když ona si nikdy nenaříkala?

Navzdory svým fyzickým obtížím je moje máma stále jedním z nejvíce optimistických a pozitivních lidí, které znám – upřímně řečeno, je neuvěřitelná. Máme rodinný textový chat, v němž je máma a všichni moji sourozenci, a máma nám každý den píše takové malé básničky. Stále nás podporuje pozitivními zprávičkami. Někdy si jako u každého skupinového textového chatu říkám: Dobře, to stačí, ale je to naprosto boží, že to pořád dělá. Vždycky se nám snaží zvednout náladu. Každý den se rozhodne, že bude šťastná. Vím, že to má těžké, ale nedává to najevo. No, možná by někdy měla, ale stejně, taková odolnost se těžko hledá. V mé rodině je spousta silných osobností, všechny mě naučily, jakou hodnotu má houževnatost, a moje máma je stejně nezdolná jako ti ostatní. Její síla je nezměrná.

Navzdory všem zkouškám mají moji rodiče velkou rodinu, jak si oba přáli. Rozrostla se nejprve čtyři roky po mně o mou sestru Karin a pak, když si přáli chlapce, se jim překvapivě narodila trojčata – dva kluci, Dylan a Reed, a holčička Laura. Ukázalo se, že maminka měla potíže otěhotnět potřetí, a tak vyzkoušela hormonální léčbu. Jedním z vedlejších účinků je vícečetné těhotenství. Tehdy ještě věda o plodnosti nebyla tak daleko jako dnes a lékaři vše do značné míry odhadovali. Z malé rodiny, kde jsem byla jen já a rodiče a ostatní se občas přidávali, jsme se stali rušnou domácností. Já, Karin a trojčata.

V té době bylo Burnsville v Minnesotě místo jako z obrázku, typické předměstí středozápadu USA. Když jsem byla malá, několikrát jsme se stěhovali, ale dům, který mi opravdu utkvěl v paměti, byla úžasná stavba – říkali jsme jí Dům z červených cihel –, kterou od základu navrhl táta. Stál v pěkné čtvrti nedaleko školy a ještě blíž k Buck Hillu. Byla jsem tak nadšená, že jsem v den, kdy jsme se nastěhovali, propadla z matematiky; přeřadili mě do třídy pro děti se speciálními potřebami a já musela test opakovat, abych dokázala, že patřím do té standardní. Ten dům byl snem každého dítěte. Na dvorku byla prolézačka a od domu vedly stezky k jezeru Alimagnet. Všude jsme si dělali bunkry – dokonce i pod schodištěm byl malý prostor, kde jsme měli schovávačku. Táta sám vybetonoval příjezdovou cestu a všichni jsme do ní otiskli své ruce. Ten dům byl opravdu náš.

Jedna věc, kterou jsem se naučila tím, že jsem měla čtyři malé sourozence, byla, jak zůstat v klidu uprostřed chaosu. Protože moje máma nemohla běhat ani jezdit na kole, často jsem to byla já, kdo je měl na starosti. Když jsme jeli k jezeru nedaleko našeho domu, byla jsem zodpovědná já. Když jsem byla malá, přebalovala jsem trojčata. Když jsme byli starší, vařila jsem jim obědy, a když jsem si udělala řidičák, vozila jsem všechny do školy a všude tam, kam potřebovali. Byli jsme sehraná jednotka.

Jako v mnoha rodinách jsme se se sourozenci v dětství navzájem mučili. Nebo bych spíš měla říct, že jsem mučila já je. Tvořili jsme složité choreografie na hudbu z muzikálů Kočky a Josef a úžasný barevný plášť a z různých alb Mariah Carey. Opravdu vám nedokážu říct proč. Ale vždycky to byla moje vize a já jsem diktovala všechno, od choreografie až po kostýmy a světla (což spočívalo v tom, že jsme jeviště nasvěcovali baterkami). Pak jsem usadila rodiče, aby představení zhlédli. Když teď někdy dělám rozhovor nebo musím být zábavná před kamerou, vzpomenu si na ty tanečky a na to, jak to tam všechno začalo. Myslím, že jsem vždycky byla číslo.

Také jsem organizovala focení, inspirovaná Glamour Shots, vyumělkovanými fotkami z ateliérů v nákupních centrech, které byly tehdy v módě. Táta nám půjčil svůj dobrý foťák a já jsem Karin a Lauru nalíčila, upravila jim vlasy a oblékla je do svého oblečení. Ty fotky pořád máme, a abych byla upřímná, jsou fakt dobré.

Bohužel jsem taky měla na starosti všechny účesy svých sourozenců. A některé z nich byly, řekněme, ne zcela ideální. Jednou jsem Karin udělala příšerný krátký střih „hrnec“ s ofinou. Vypadalo to, jako bych jí na hlavu dala misku a stříhala kolem ní. Jindy jsem oholila bratrovi Dylanovi hlavu úplně dohola. To nebyl tvůrčí záměr – pořád to nebylo ono, a jak jsem se to snažila vylepšovat, bylo to kratší a kratší a kratší. Nakonec jsem si řekla: „Co takhle ostříhat tě na Michaela Jordana?“ Druhý den si brácha vzal do školy čepici a učitelka ho napomenula, že vevnitř se čepice nenosí. Uprostřed hodiny si ji musel sundat a v tu chvíli všichni zjistili, že je plešatý. Jsem si jistá, že jsem mu způsobila trauma na celý život.

Ale co já k tomu můžu říkat. Sama jsem až do svých čtyř nebo pěti let nosila regulérní mullet. Vpředu „hrnec“ a vzadu super dlouhá party. (To nebyl můj nápad.) Taky jsem měla typický outfit: sladěné roláky, lacláče OshKosh B‘gosh a kotníkové tenisky. Ve všech barvách duhy. (To taky nebyl můj nápad.) Tehdy to možná bylo in, ale rozhodně to nebylo stylové.

Na Vánoce táta rád vyráběl rodinná přáníčka. Miluje svetry Dale of Norway – takové ty tlusté vlněné svetry s tradičními norskými vzory. On i děda je nosili pořád. Myslím, že to považovali za cool evropskou záležitost. Každý rok před svátky jsme se celá rodina oblékli do těchto svetrů a postavili se před fotoaparát. Neladili jsme úplně přesně, ale byli jsme si zatraceně podobní. Jeden rok jsme jeli do kempu na řece v Coloradu, který vytvářel šíleně malebné pozadí. Táta nás donutil dojít doprostřed řeky, aby získal co nejlepší záběr, a málem jsme spadli do vody, která byla jen napůl zamrzlá. Ale snímek se naštěstí podařil.

Když jsem byla mladší, trávili jsme se sourozenci každé léto u babičky s dědou. Rodiče nás tam vozili na šest týdnů, případně na tak dlouhou dobou, po jakou si nás prarodiče mohli nechat. Jezdila jsem tam tak ráda, že jsem se vždy snažila načasovat si lyžařské tábory tak, abych nepřišla o čas u babičky Shirley a dědy Dona.

Prarodiče měli golfový vozík a já si nenechala ujít žádnou příležitost k tomu, abych si ho pořádně užila. Dědečkovi chyběl ukazováček na pravé ruce, přišel o něj při nehodě na stavbě. Vzpomínám si, jak na nás křičel, abychom zpomalili, a když jsem se řítila kolem, hrozil nám pahýlem. Musel měnit motor, aby vozík jezdil pomaleji a pomaleji. S tím vozíkem jsme vždycky jezdili po staré železniční trati, která vedla za domem mých prarodičů. Vozili jsme se v něm na benzínku, kde jsme si za padesát centů kupovali zmrzku. (Babička nám vždycky podstrčila pět dolarů, abychom měli na výlet k benzínce.) Než jsme se vrátili domů, lidé, kteří čerpací stanici provozovali, už volali prarodičům, že jsme tam byli. Tak to v tisícihlavém městě chodí, každý ví, co provádějí ostatní.

Máme spolu se sourozenci velmi blízký vztah. Byli jsme parta, malá kildowská banda, která si dokázala najít zábavu, ať už byla kdekoli. Po celý život nás vždy spojovala láska k sobě navzájem a k lyžování. Lyžování bylo konstanta, něco, co jsme mohli dělat společně, a také něčím, co jsme mohli dělat se zbytkem Kildowců. To je na sportu, jako je lyžování, to nejlepší: Když se do něj narodíte, stane se vaším životem. Sport je neoddělitelnou součástí života vaší rodiny. Spojuje generace.

Na dětství mám spoustu krásných vzpomínek, ale jeden z nejkrásnějších a nejhlubších okamžiků mého malého života přišel, když jsem poprvé sjela kopec rychleji než děda Don.

Na konci ke mně dojel a vydechl: „Ty jo! Ty jsi rychlá!“ A celý zářil.

Neřekl, že jsem rychlá „na holku“.

Neřekl, že jsem rychlá „na dítě“.

Svou pýchu nebo údiv nijak neupřesňoval. Prostě to řekl jako holý fakt.

KAPITOLA TŘI

„Jsi si jistá, že tohle chceš?“ zeptal se mě táta.

Byl obyčejný všední večer a s tátou jsme byli sami v kuchyni našeho červeného domu. Nádobí od večeře bylo uklizené; z obývacího pokoje se ozývaly hlasy mých sourozenců. Když jsme seděli u velkého dřevěného stolu vedle kuchyňského ostrůvku s podobnými dřevěnými stoličkami, které jsme se sourozenci vždycky nějak dokázali převrhnout, slyšela jsem se, jak z úst vypouštím řetězec pošetilých slov. Právě jsem mu řekla, že chci lyžovat na olympiádě v roce 2002.

Jestli to tátu překvapilo, tak jsem si toho nevšimla. Vlastně – ani nemrknul. Podíval se na mě, v obličeji byl klidný a vážný, a vstřebával mé sdělení.

„Jo,“ řekla jsem. „Jsem si úplně jistá.“

„Fajn,“ reagoval bez zaváhání. „Takže budeš muset dělat následující…“

Na mou obranu, můj cíl se opíral o pevnou logiku mých devíti let. Mezinárodní olympijský výbor právě oznámil, že olympijské hry se budou v roce 2002 konat v Salt Lake City. Když jsem se dozvěděla, že olympiáda bude za osm let tady, v mé rodné zemi, můj devítiletý mozeček si zkrátka řekl, že to tak nějak znamená, že budu mít větší šance.

Příliš jsem o tom nedumala, prostě mi to dávalo smysl. A naštěstí si to myslel i můj táta. Jakmile se moje přiznání dostalo ven, řekl mi, kolik práce takový cíl vyžaduje – odpovídající velikosti prohlášení, které jsem právě pronesla. To, co se tak jednoduše řeklo, odstartovalo rozsáhlý plán. Ale protože se nezalekl táta, neměla jsem obavy ani já. Měla jsem naprostou důvěru ve svůj cíl, která teď, když byl táta na mé straně, jenom zesílila.

Možná to nebylo rozumné, ale nebylo to jen dětské uvažování, které mě vedlo k tomu, abych svůj cíl tátovi svěřila – byla jsem si jistá, že to dokážu. Neumím vám vysvětlit, proč jsem si v devíti letech řekla „budu nejlepší lyžařka na světě“ a rozhodla se za tím skutečně jít. Nebyla jsem ta nejtalentovanější lyžařka, obzvlášť v tom věku. Nebyla jsem nejrychlejší. Vím jen, že od chvíle, kdy jsem si to předsevzala, jsem tomu vždycky věřila. Nikdy nenastala chvíle, kdy bych o svém snu pochybovala, nikdy jsem si neřekla: Možná to není dobře. Jednoduše jsem cítila, že je to něco, k čemu jsem byla stvořena. Teď to věděl i můj otec.

Kam má paměť sahá, vždy jsem chtěla být lyžařkou, ale kdybych měla určit, kdy jsem si to poprvé uvědomila, řekla bych, že to bylo v sedmi letech. Aby bylo jasno, v té době jsem ještě netušila, co vlastně profesionální lyžař dělá. Věděla jsem jen, že chci lyžovat, stejně jako spousta dětí říká, že chce být hráčem baseballu, hercem nebo superhrdinou. Ale moje nejasná touha získala jasné obrysy o pár let později, když jsem potkala Picabo Streetovou. Setkání s ní všechno změnilo.

Do Pierce Skate & Ski, našeho místního lyžařského obchodu a jednoho z největších lyžařských obchodů v zemi, se každoročně sjížděli nejlepší lyžaři Ameriky. Je to skvělý rodinný podnik a můj táta se přátelil s majiteli, Johnem Piercem a jeho synem Bartem. V létě 1995 Pierce oznámil, že budou pořádat akci s Kristinou Koznickou a Picabo Streetovou. Kristinu jsem znala už z lyžování na Buck Hillu, ale o Picabo jsem toho příliš nevěděla. Tehdy se v televizi vysílalo jen velmi málo lyžařských závodů, takže jsem ještě moc lyžařů neznala. Věděla jsem jen, že je nejlepší.

Table of Contents

ÚVOD

ČÁST I

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVA

KAPITOLA TŘI