Přeložil Ivan Ryčovský

GUILTY NOT GUILTY
Copyright © 2019 by Felix Francis
All rights reserved.

Translation © Ivan Ryčovský, 2023

ISBN 978-80-242-9458-2

Obsah

Předmluva

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

ČÁST DRUHÁ

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

S poděkováním

advokátovi Milesi Bennettovi,

advokátce Julii Needhamové,

dostihovému stevardovi Williamu Barlowovi,

mé redaktorce Jo Dickinsonové

a jako vždy Debbie

Předmluva

V Anglii a Walesu se právníci dělí v závislosti na dosažené kvalifikaci do dvou kategorií, a to na advokáty (barristers) a právní zástupce (solicitors). Zatímco advokáti se řídí pravidly Advokátní komory, právní zástupci spadají pod Sdružení právníků. Skotsko a Severní Irsko mají vlastní oddělené soudní systémy.

Advokát se specializací na trestní právo působí u soudu jako obhájce v případech projednávaných před porotou u korunního soudu – tj. nejvyššího soudu první instance – nebo před vyššími instancemi, jako je Odvolací soud, Vrchní soud a Nejvyšší soud Spojeného království. Právní zástupce se zabývá všemi ostatními aspekty práva, jako jsou závěti, smlouvy, žádosti o rozvod, převody majetku apod. Kromě toho v trestních záležitostech zpravidla připravuje spis – soubor dokumentů k danému případu. Advokát může zastupovat obžalobu i vést obhajobu, ale nikdy ne současně v jednom procesu.

V anglickém systému trestního soudnictví si obviněný zpravidla vybere právního zástupce, který mu bude radit s obhajobou, nebo je mu takový zástupce přidělen. Pokud se případ dostane před Korunní soud, pověří právní zástupce některého advokáta, aby vystupoval v roli obhájce. V průběhu celého procesu pak právní zástupce a obhájce úzce spolupracují a společně plánují strategii obhajoby. Vzhledem k jejich odděleným funkcím není jeden druhému nadřazen.

Zástupce Koruny je služebně starší příslušník právnické profese, zpravidla (ale ne nutně) advokát. Jedná se o čestný titul, který vyjadřuje úctu, míru zkušenosti a uznání v rámci právnického stavu. Osoby jmenované zástupcem Koruny hrají v právním systému významnou úlohu.

Na rozdíl od Spojených států, kde se pod pojmem „zmocněnec“ rozumí téměř vždy příslušník právnické profese, je ve Spojeném království zmocněncem každý, kdo byl pověřen tím, aby jednal jménem jiné konkrétní osoby, často na základě plné moci. Takovým zmocněncem může být právník, ale často to bývá rodinný příslušník bez právní kvalifikace.

V Anglii a Walesu jmenuje soudce politicky nezávislá Komise pro jmenování soudců. Jsou vybíráni z řad starších právníků, většinou advokátů, výhradně na základě svých zásluh. Soudci nejsou voleni ani jmenováni držitelem politické funkce.

V této knize jsou advokáti a právní zástupci označováni těmito termíny a soudní řízení je popisováno v souladu s praxí obecně platnou v Anglii a Walesu.

     ČÁST PRVNÍ

říjen

Kapitola 1

Říká se, že každý člověk určitého věku si pamatuje, co dělal ve chvíli, kdy se dozvěděl o atentátu na prezidenta Kennedyho nebo o tom, že princezna Diana zahynula v Paříži při autonehodě; já si až příliš jasně vzpomínám, kde jsem stál, když mi policista oznámil, že byla zavražděna moje žena.

„Policejní seržant Dowdeswell, policejní sbor Thames Valley,“ oznámil mi policista v civilu a vytáhl služební průkaz. Podíval jsem se na něj. „Tohle je konstábl Roberts, policie hrabství Warwickshire,“ pokynul směrem k uniformovanému policistovi po svém boku. „Mluvím se ctihodným Williamem Gordonem-Russellem?“

Tak se jmenuji, i když jsem to jméno nikdy nepoužíval. „Bill Russell,“ řekl jsem a kývl. „To jsem já.“

Policista se zatvářil trochu zmateně, ale rychle se vzpamatoval. „Z Banbury v Oxfordshiru?“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Ve skutečnosti bydlím kousek od Banbury.“

„V domě v Hanwellu zvaném Stará kovárna?“

„Ano,“ zopakoval jsem nervózně. „Přesně tak. O co jde?“

„Obávám se, že mám špatné zprávy, pane,“ řekl.

Ne, už ne! Už několik dlouhých týdnů jsem dostával jen samé špatné zprávy. „O co jde tentokrát?“ zeptal jsem se s povzdechem a obával se nejhoršího.

A tehdy mi to oznámil. Naplno a bez sebemenšího soucitu.

„Zavražděna?“ Cítil jsem, jak se mi prudce stahuje hrdlo, a můj hlas zněl trochu skřípavě. Taky jsem pocítil slabost v kolenou.

„Obávám se, že ano, pane,“ přisvědčil policista.

„Jak?“ zeptal jsem se. „A kde?“

„Hezky popořádku,“ zarazil mě policista. „Teď bychom byli rádi, kdybyste nás doprovodil.“

Všechno to znělo velmi úředně. „Kam?“ zeptal jsem se.

„Na stanici,“ odpověděl a nezdálo se, že by tím myslel nádraží.

„Raději bych viděl svou ženu,“ řekl jsem.

„Obávám se, že teď to nebude možné. Musíte jít s námi.“

V policistově tónu bylo něco, co se mi nelíbilo. „Zatýkáte mě?“

„Ne, pane. Jen se vás potřebujeme na něco zeptat.“ Řekl to způsobem, který ve mně vzbudil dojem, že pokud nebudu spolupracovat, dost možná mě opravdu zatknou.

„Jenže já tu mám určité povinnosti, které musím splnit,“ namítl jsem. „Nemůžu jen tak odjet.“

Zdálo se, že ho to trochu zmátlo. „Jaké povinnosti?“

„Jsem stevard.“

„Stevard?“

„Ano,“ přikývl jsem. „Jsem jedním ze čtyř stevardů na dostizích konaných dnes odpoledne. Dohlížíme na dodržování pravidel dostihového sportu.“

„Aha,“ řekl a prudce přikývl, aby dal najevo, že rozumí. Možná si myslel, že mám za úkol roznášet nápoje nebo dohlížet na pořádek v davu.

Stáli jsme tam jen my tři, na závodišti ve Warwicku, v kanceláři stevardů sousedící s místností pro vážení žokejů. Bylo krátce po půl druhé odpoledne. První dostih měl odstartovat ve dvě.

„Musí to za vás vzít někdo jiný,“ prohlásil policista neoblomně.

A měl pravdu. I kdybych nemusel jít s policisty, byl jsem v takovém stavu, že bych nedokázal soudcovat ani Člověče, nezlob se, tím méně hlídat pravidla při šestici dostihů.

Najednou se mi udělalo zle.

Ztěžka jsem dosedl na jednu ze židlí a opřel si hlavu o stůl.

„Jste v pořádku?“ zeptal se seržant.

„Ne,“ odpověděl jsem, aniž bych vzhlédl.

Zavražděna!

„Tady máte,“ řekl policista a podal mi sklenici vody. „Vypijte to. Můj kolega šel sehnat nějakého doktora.“

Vypil jsem nabízenou vodu.

„Nepotřebuju doktora,“ hlesl jsem. „Je to jen šok, nic víc.“

Jak mohla být Amelie zavražděna? Sebevraždu bych pochopil. Poslední tři roky jsme žili na samém okraji srázu. Ale vražda? To určitě ne. Kdo by chtěl zavraždit toho nejlaskavějšího a nejmilejšího člověka na světě?

„Co její bratr?“ zeptal jsem se s pohledem upřeným na policistu. „To jeho byste měli vyslechnout.“

„To je zvláštní,“ odpověděl bez úsměvu. „Přesně tohle řekl on o vás.“

„Vy jste s ním už mluvili?“

Neodpověděl a já cítil, že si v duchu nadává, že vůbec něco říkal.

Do místnosti vstoupil jeden z lékařů konajících službu během dostihů, s předpisovou jasně červenou lékařskou kabelou přes rameno. Dr. Jack Westcott. Znal jsem ho dobře. Byli jsme dávní přátelé. V civilu to byl můj praktický lékař, ale na dostizích měl za úkol poskytovat péči všem padlým žokejům. Do jeho kompetence zjevně patřil i nějaký ten stevard, jemuž se udělalo špatně, zvlášť když to byl jeho dlouholetý pacient.

„Ahoj, Bille,“ pozdravil a sklonil se ke mně. „Co se děje?“

„Udělalo se mi trochu mdlo, Jacku, nic to není. Právě jsem se dozvěděl špatnou zprávu.“

„Doufám, že se netýkala Amelie.“

Až příliš dobře věděl, v jak strašném chaosu se zmítají naše životy. V předchozích třech letech Jack fungoval nejen jako náš rodinný lékař, ale také jako důvěrník a neoficiální psychoterapeut.

Přikývl jsem. „Našli ji…“

Odmlčel jsem se. Nedokázal jsem se přimět, abych to řekl.

„Mrtvou,“ dopověděl to seržant nad mou hlavou.

„Proboha, Bille, to je hrozné.“

Jack mi soucitně položil ruku na rameno.

„Doktore, můžete si pospíšit a prohlédnout ho?“ zeptal se policista netrpělivě. „Pan Gordon-Russell musí odjet s námi.“

Doktor k němu vzhlédl. „Proboha, člověče! Mějte trochu ohledů. Ten člověk se právě dozvěděl, že se jeho žena zabila.“

„Ona se nezabila,“ opravil ho seržant Dowdeswell bez obalu. „Byla uškrcena.“

Jestli to Jacka šokovalo, nedal to na sobě znát. „To musí být nějaký omyl.“

„Žádný omyl,“ odpověděl Dowdeswell. „Paní Gordonová-Russellová byla nalezena na podlaze v kuchyni se škrtidlem omotaným kolem krku.“

Napadlo mě, jestli policista zase neřekl víc, než měl. Rozhodně to bylo víc, než jsem chtěl slyšet. Znovu se mi udělalo špatně.

„Pana Russella z toho určitě podezřívat nemůžete,“ prohlásil doktor.

„Pan Gordon-Russell…“ – policista položil důraz na slovo Gordon – „…musí jet se mnou, aby nám pomohl s vyšetřováním.“

„A když nepojede?“

„Pak bude zatčen za maření úkonů orgánů činných v trestním řízení.“

Alespoň že ne za vraždu.

Zoufale jsem pohlédl na doktora a on mi pohled opětoval.

„Já ji nezabil,“ naznačil jsem pohybem úst.

Nevěřícně svraštil čelo a zavrtěl hlavou, jako by ho něco takového nikdy ani nenapadlo.

Mě ano.

Často jsem přemýšlel, jestli jsem mohl udělat víc, abych zmírnil Ameliina duševní muka. Udělal jsem toho pro ni dost? Byla její smrt dalším projevem jejích psychických problémů? Nebo za tím bylo něco úplně jiného a nekonečně zlověstnějšího?

Vražda?

Pořád jsem tomu nemohl uvěřit.

„Nejsem si vůbec jistý, zda je pan Russell natolik v pořádku, aby s vámi mohl odjet,“ prohlásil Jack a vstal. „Podle mého by měl podstoupit komplexní lékařské vyšetření v nemocnici.“

Říct, že seržanta Dowdeswella toto sdělení nepotěšilo, bylo slabé slovo: doslova zuřil.

„Prohlédne ho lékař na policejní stanici,“ řekl rozhodně.

„Ne!“ oponoval Jack hlasitě a s ještě větší rozhodností. „Pan Russell musí okamžitě do nemocnice. A jen doufám, že mě nezatknete za maření úkonů orgánů činných v trestním řízení.“

Chápal jsem, o co mu jde – snažil se ochránit přítele. Ale bylo to jako chtít zadržet příliv, beznadějné a nemožné.

„To je v pořádku, Jacku,“ ujistil jsem ho. „Už se cítím o něco líp. Půjdu s těmi pány. Nemám co skrývat.“

„Opravdu?“ zeptal se a zahleděl se mi do očí. „Pořád můžu trvat na tvém převozu do nemocnice.“

„Ne, Jacku. Jsem v pohodě. Nejlepší bude, když teď odjedu s nimi. Oni se nenechají odbýt.“

Usmál se. „Pošlu ti buchtu s pilníkem.“

Probodl jsem ho pohledem. „Já to fakt neudělal.“

„Samozřejmě že ne.“

Ale viděl jsem, jak se mu do očí vkrádá špetka pochybností. „Prosím, vyřiď Georgi Longcrossovi, že se dnes role stevarda přece jenom nezhostím.“

„Nebude se mu to líbit.“

„To je mi líto, ale zdá se, že nemám na vybranou.“

Funkcí předsedy stevardů byl pro dnešní dostihy pověřen George Longcross, a ten si potrpěl na přesné dodržování pravidel. Netoleroval absence ani pozdní příchody a byl odhodlán udělat vše pro to, aby během jeho služby nevznikl žádný problém. Jako na zavolanou vstoupil právě teď do místnosti stevardů. Bezpochyby si až dosud pochutnával na opulentním obědě, na který jej pozvali ředitelé závodiště. I já jsem byl mezi pozvanými. Zkušenost mě však naučila, že talíř rostbífu a yorkshirského pudinku zkonzumovaný uprostřed dne spolu se všemi přílohami a dezertem nedělá dobře mé linii a navíc mě dokáže uspat právě v době, kdy potřebuji být bdělý a ve střehu.

George se rychle rozhlédl po místnosti a pak upřel pohled na uniformovaného policistu.

„Co se tady děje?“ zeptal se svým obvyklým hřmotným hlasem.

Nastala krátká pauza, než seržant zareagoval. „Pan Gordon-
-Russell obdržel špatné zprávy.“

Šéf stevardů sklouzl pohledem na policistu v rozepnutém koženém bomberu, černém tričku, modrých džínách a teniskách. George Longcross byl jako vždy oblečen do tmavého proužkovaného obleku, krásně vyleštěných polobotek, bílé košile a hedvábné kravaty s dobře ladícím kapesníčkem v náprsní kapse. Nedokázal jsem si představit, že by kdy vlastnil černé tričko nebo džíny, tím méně koženou pilotní bundu.

„A kdo jste vy?“ zeptal se vyčítavým tónem.

„Policejní seržant Dowdeswell, policie Thames Valley.“ Znovu zamával průkazem. „Pan Gordon-Russell musí odjet.“

„Ale já ho potřebuji tady,“ namítl George. „Je to stevard.“

„Najděte si někoho jiného,“ prohlásil seržant rozhodně. „Půjde s námi, a to hned.“

Zdálo se, že to Georgeovi vzalo vítr z plachet.

„Aha,“ odtušil a podíval se na mě. „Je to všechno velmi nemilé. Opravdu velmi nemilé.“

Měl jsem sto chutí mu říct, že to není zdaleka tak nemilé jako to, že něčí ženu našli zavražděnou, ale neřekl jsem nic. Jen jsem se otočil a vyšel za policisty ze dveří.

Možná jsem nebyl zatčen, ale rozhodně jsem měl ten pocit, zvlášť když tomu nasvědčovaly reakce ostatních na můj odchod. S blížícím se startem prvního dostihu se vážnice zaplňovala, trenéři a funkcionáři pobíhali všude kolem, dokončovali, co zatím nestihli, a žokejové se vážili.

Když mě však policie provázela davem, všeobecný ruch utichl a já přímo hmatatelně cítil pohledy přihlížejících.

Kapitola 2

„Jste tu za účelem podání vysvětlení,“ začal seržant úředním tónem. „Nemusíte nic říkat. Ale kdybyste ve vaší výpovědi zamlčel nějakou skutečnost, na niž byste se později chtěl odvolávat u soudu, mohlo by to poškodit vaši případnou obhajobu. Cokoli řeknete, může být použito jako důkaz.“

Seděli jsme na policejní stanici v Banbury ve strohé výslechové místnosti bez oken. Vedle seržanta stál další policista v civilu, který mi byl představen jako konstábl Parkinson.

„Takže jsem zatčen?“

„Vůbec ne,“ odpověděl seržant s nuceným úsměvem. „Chceme vám jen položit několik otázek týkajících se smrti vaší ženy. Upozornil jsem vás z toho důvodu, aby vše, co vypovíte, mohlo být použito v případném soudním řízení, pokud k němu dojde. Proto tento rozhovor nahráváme, můžete však odejít, kdykoli budete chtít.“

„Měl bych tu mít právníka?“ zeptal jsem se.

„Potřebujete ho z nějaké konkrétní příčiny?“

„Ne,“ řekl jsem. Ale stejně jsem si pokládal otázku, jestli by to nebylo jistější.

Vyšetřovatel přikývl, jako by ho to potěšilo. „Uveďte do protokolu své celé jméno.“

„Bill Russell.“

„Vaše celé jméno, prosím.“

„Ctihodný William Herbert Millgate Gordon-Russell. Mezi posledními dvěma slovy je spojovník.“

„To než člověk vysloví…“

Nereagoval jsem na jeho poznámku, ale měl pravdu. I to byl jeden z důvodů, proč jsem si říkal jednoduše Bill Russell.

„Jak se člověk stane Ctihodným?“ zeptal se seržant.

„Můj otec je hrabě.“

Přesněji řečeno devátý hrabě z Wrexhamu.

„Takže až zemře, stanete se hrabětem?“

„Ani náhodou,“ řekl jsem. „Mám dva starší bratry. A oba mají po dvou synech. Abych mohl zdědit titul, muselo by nejdřív zemřít příliš mnoho příbuzných.“

„Ale teoreticky by se to stát mohlo.“

„Leda ve filmu,“ ujistil jsem ho. „Konkrétně ve Šlechetných srdcích a šlechtických korunkách.“

Když mi bylo asi dvanáct, byl jsem tím filmem posedlý. Sledoval jsem Aleca Guinnesse v černobílé komedii na starém videorekordéru a celé hodiny jsem snil o tom, jak ho napodobit a postoupit výš v rodinném žebříčku. Říkal jsem tomu syndrom třetího syna. Ani přímý dědic, ani potenciální náhradník. Byla jen mizivá šance, že bych cokoli zdědil, tím méně titul a rodinné sídlo. Navíc se mi na hradě ze třináctého století ve velšském pohraničí, kde jsem vyrůstal a jehož zdmi se bez ustání proháněl průvan, nikdy nelíbilo.

Naštěstí moje dětská posedlost myšlenkou odstranit bratry, abych se stal desátým hrabětem, nepřekročila rámec fantazií – už jen proto, že jsem své sourozence zbožňoval. A zbožňoval jsem je i teď, třebaže raději z bezpečné vzdálenosti.

Policista změnil taktiku. „Nezdá se, že by vás zpráva o smrti vaší ženy nějak zvlášť zasáhla.“

„Jsem naprosto zdrcený,“ ujistil jsem ho. „S manželkou jsme se měli velmi rádi.“

„Nemám ten pocit.“

„Nemůžete vědět, co cítím,“ namítl jsem.

V dětství mě učili, že nemám dávat najevo emoce. „Velcí kluci nepláčou,“ to byla mantra mého dědečka, osmého hraběte, u něhož jsem strávil větší část dětství.

Byl jsem opravdu zdrcený. Bolelo mě to, hrozně to bolelo a část mého já chtěla křičet a řvát, ale ten druhý, rozumný člověk ve mně, se jen zeptal, k čemu by to bylo dobré, a chuť řvát mě přešla.

Nemyslete si, že jsem se na tento okamžik nepřipravoval. Poslední tři roky jsem den co den tak trochu očekával, že mne zastihne zpráva o Ameliině smrti. Dvakrát se vážně pokusila o sebevraždu a téměř každý týden se mnou možnost vzít si život otevřeně probírala.

Postupem času jsem zjistil, že ji nemohu doprovázet a hlídat donekonečna. Pokud se někdo rozhodne odejít ze života, je téměř nemožné mu v tom zabránit. Zajistit, aby se Amelii v žádném okamžiku žádného dne nic nestalo, bylo neproveditelné, pokud zrovna nepobývala v psychiatrické léčebně, což se v nedávné minulosti opakovaně stávalo.

„Kdy jste manželku viděl naposledy?“

„Včera odpoledne kolem páté,“ odpověděl jsem.

„Kde jste se pohyboval v posledních čtyřiadvaceti hodinách?“

„Včera jsem zhruba do čtyř pracoval u sebe.“

„To znamená kde?“

„U sebe doma. Jsem obchodní konzultant na volné noze. Pracuji převážně z domova, pokud právě nemám schůzku, a ty se obvykle konají v Londýně. Většinou s pojišťovnami.“

Výraz jeho tváře jasně naznačoval, že si o pojišťovnách nemyslí nic dobrého. Stejně jako většina lidí.

„Co přesně děláte?“ vyptával se dál.

„Jsem pojistný matematik.“

Viděl jsem, jak se mu v očích zračí tázavý výraz.

„Zabývám se všemi druhy pojištění, hlavně životním a anuitním.“

Nejspíš jsem mu moc nepomohl.

„V podstatě zjišťuji poměr rizika a výnosu,“ upřesnil jsem. „Kalkuluji úmrtnost a investiční riziko a z těch pak vypočítávám výši pojistného.“

„To asi budete dost chytrý, co?“ zeptal se s ironií v hlase.

Zavrtěl jsem hlavou. „Jsem jen dobrý v matematice.“

„Co jste dělal po práci?“

„Vzal jsem si oblek a odjel do Birminghamu. Do Edgbastonu. Zúčastnil jsem se charitativní akce v banketním sále na kriketovém hřišti. Začalo to v sedm a skončilo kolem jedenácté. Pak jsem zůstal přes noc v hotelu.“

„Ve kterém?“

„V hotelu Edgbaston Manor. Blízko kriketového hřiště. Dá se tam dojít pěšky. Ubytoval jsem se kolem šesté a na hřiště jsem šel po svých.“

„Z vašeho bydliště to do Birminghamu nemáte daleko. Proč jste jednoduše nejel domů?“

„Protože se jednalo o večeři a já věděl, že budu pít.“

„Vy asi pijete často, že, pane Gordone-Russelle?“

Snažil se mě vytočit?

„Ne,“ odvětil jsem klidně. „Za celý večer jsem vypil možná tři nebo čtyři skleničky vína. Příliš na to, abych řídil, ale rozhodně jsem nebyl opilý, jestli narážíte na tohle.“

„Proč vás nedoprovázela vaše žena?“

„Charitativní večeře nejsou její parketa.“

Nebyly.

„Může vám někdo dosvědčit, že jste se té večeře zúčastnil?“ zeptal se.

„Spousta lidí. Seděl jsem u stolu s přáteli.“

„Byli ubytovaní ve stejném hotelu?“

„Pokud vím, tak ne. Do hotelu jsem odešel sám.“

„Na skleničku před spaním?“

„Ne,“ odpověděl jsem trpělivě. „Šel jsem rovnou do postele. Potřeboval jsem být odpočatý, abych se dnes mohl zúčastnit dostihů ve Warwicku jako stevard.“

„Volal jste manželce?“

„Mluvil jsem s ní asi v šest, než jsem šel na večeři, abych jí oznámil, že jsem v pořádku dorazil do hotelu. Řekla mi, že si odskočí za kamarádkou do hospody na drink, jen na hodinku.“

„Jak se ta kamarádka jmenuje?“

„Nancy Fadeleyová. Bydlí ve stejné vesnici hned naproti nám.“

Seržant přikývl, jako by to už věděl.

„Dnes ráno s ní naši lidé mluvili, když se vyptávali v sousedství.“

„Co jim řekla?“ zeptal jsem se, ale on se neuráčil odpovědět.

„Volal jste manželce někdy později?“

„Ne. Do hotelu jsem se vrátil po jedenácté a nechtěl jsem ji rušit. Mohla jít spát brzy. Dělá to často, když nejsem doma.“

Dělala.

„Navíc věděla, že kdyby něco potřebovala, může mi kdykoli zavolat. Vždycky mám zapnutý telefon. Když jsem pryč, nechávám si ho celou noc u postele, pro jistotu.“

„Ale ona nezavolala?“

„Ne.“

„A co dnes ráno?“

„Kolem deváté jsem zkusil vytočit domácí linku, ale nikdo to nebral, tak jsem si říkal, že šla určitě ven. Často chodí ve středu ráno nakupovat do Waitrose.“

Chodívala.

„A co její mobil?“

„Ten jsem taky zkoušel, ale nezvedla ho. Hovor spadl do hlasové schránky, tak jsem jí nechal vzkaz, že se vrátím kolem půl sedmé. Poslední závod se dnes ve Warwicku jede v pět, ale než budu moci odejít, musím ještě sepsat zprávu.“

„Vy tedy pracujete také pro závodiště ve Warwicku?“

„Nedá se tomu říkat práce,“ řekl jsem. „Především není placená. Jsem takzvaný čestný stevard BHA, Britské dostihové asociace. Je to dobrovolná funkce. Dalo by se říct, že je to můj koníček. Působím asi pětatřicet dní v roce na místních závodištích – většinou ve Warwicku a Stratfordu. Je to takový doplněk k mé běžné práci.“

Vyšetřující si udělal několik poznámek a pak se na mě znovu podíval. „Viděl vás někdo včera večer v hotelu?“

„Na nikoho konkrétního si nevzpomínám. Personál restaurace mě jistě viděl u snídaně. A taky recepční, když jsem se odhlašoval.“ Sáhl jsem do kapsy, vytáhl z peněženky účtenku od platby kreditní kartou a položil ji na stůl. „Tady. Odhlásil jsem se…,“ pohlédl jsem na lístek, „dnes ráno v devět padesát dva.“

„Ale od chvíle, kdy jste odešel z večeře, vás až do snídaně nikdo nespatřil. Takže jste měl dost času zajet domů, zabít svou ženu a vrátit se do Birminghamu.“

„To je nesmysl,“ řekl jsem a vstal. „Nezabil jsem ji. A vůbec, už toho mám dost. Zmínil jste se, že můžu kdykoli odejít, a já jdu. Kde je tu východ?“

Tohle zjevně nečekal. „Ale my vám potřebujeme položit ještě pár otázek.“

„V tom případě si se mnou budete muset domluvit schůzku. Mluvit s vámi budu už jen v přítomnosti svého právníka. A teď chci vidět svou ženu.“

„Už jsem vám řekl, že to není možné.“

„Proč ne?“ zeptal jsem se bojovně.

Neodpověděl, ale pak konečně prolomil mlčení jeho pomocník. „Probíhá pitva.“

Do prdele.

Příliš mnoho informací. Bylo by lepší, kdybych to nevěděl.

„Nepotřebujete nejdřív oficiální identifikaci?“ zeptal jsem se. „Třeba to vůbec není Amelie.“

„Identifikace už byla provedena,“ oznámil mi seržant. „Joseph Bradbury, bratr vaší ženy, potvrdil, že je to ona.“

„Cože?“ zeptal jsem se naštvaně. „Co ten s tím má společného? Není její nejbližší příbuzný. Tím jsem já!“

„Formální identifikaci těla nemusí provádět nejbližší příbuzný. Stačí blízký příbuzný, a pan Bradbury tam byl. To on zavolal policii. Říkal, že šel navštívit sestru a našel ji ležet mrtvou na podlaze u vás v kuchyni.“

„Jak se dostal dovnitř?“ zeptal jsem se s rostoucím vztekem.

„Prý nahlédl oknem do kuchyně a uviděl ji.“

„A vy jste mu to uvěřili, jo?“ Otráveně jsem zavrtěl hlavou. „To jeho byste měli vyslechnout, ne mě. Na vašem místě bych mému švagrovi nevěřil ani slovo.“

„Pročpak?“ zeptal se seržant se vší vážností.

„Protože je to patologický lhář. Nerozezná pravdu od lži, ani kdyby ho praštila do obličeje.“

„Řekl nám, kde vás najdeme.“

„A nejspíš vám i řekl, že jsem zabil svou ženu.“

Seržant přikývl. „A taky si byl jistý, že to popřete.“

„Samozřejmě že to popírám. Protože jsem to neudělal.“

Podíval se na mě. „V tom případě mi odpovězte na mé otázky.“

„Jedině v přítomnosti právního zástupce.“

„Sám jste přece říkal, že nemáte žádný důvod zvát si právníka. Změnil jste názor, pane Gordone-Russelle? Proč nám jednoduše neřeknete, k čemu mezi vámi a vaší ženou skutečně došlo?“

Můj vyšetřovatel se zjevně domníval, že jsem Amelii zavraždil. Bylo to jasně patrné z jeho chování.

„Odcházím,“ oznámil jsem mu.

„Mohl bych vás zatknout.“

„Proč?“ podivil jsem se. „Za vraždu? Nemáte žádné důkazy. Kdybyste je měl, už byste to dávno udělal.“

Kapitola 3

Stál jsem před policejní stanicí v Banbury a trochu se mi motala hlava. Napůl jsem očekával, že mi policisté nedovolí odejít, ale teď jsem stál sám u krajnice a nevěděl, co dál. Moc mi nepomohlo ani to, když mi policejní seržant oznámil, že se domů nedostanu, protože můj dům je zapečetěný a nějakou dobu tak i zůstane, možná několik dní nebo dokonce týdnů. Auto jsem měl stále na služebním parkovišti dostihového závodiště ve Warwicku, kde jsem ho ráno odstavil, i s taškou s osobními věcmi v kufru.

Naštěstí mi zůstal mobilní telefon, přestože mi ho seržant chtěl sebrat.

„Máte povolení?“ zeptal jsem se, když po něm natáhl ruku.

Policie sice mohla prohledat můj dům coby místo činu, ale ať si zkusí něco takového udělat s mým telefonem. Aspoň zatím ne. Nejdřív mě budou muset zatknout.

Podíval jsem se na displej: 15.58.

Závody ve Warwicku ještě budou pokračovat, ale nemělo smysl se tam vracet. Moje auto bude na tamním parkovišti v bezpečí. Vyzvednu si ho, až mi bude trochu líp.

Zavolal jsem bratrovi. Ne budoucímu hraběti, tomu druhému.

„Douglasi,“ oznámil jsem mu, když to zvedl, „mám menší problém. Můžu se u tebe objevit?“

„Jistě,“ souhlasil. „Kdy?“

„Hned teď.“

Na druhém konci bylo chvíli ticho. „To musíš mít hodně velký problém,“ odtušil.

„Obrovský.“

Další pauza.

„Budu doma nejdřív za čtyřicet minut.“

„Jsem ještě v Banbury,“ řekl jsem. „Vlak do Londýna jede hodinu. Měl bych u tebe být kolem šesté.“

„Přijeď,“ odpověděl. „Budu tě čekat.“

Zavěsil jsem.

Starý dobrý Douglas.

Žádné kdyby, žádné ale, žádné otázky – prostě přijeď.

Od chvíle, kdy jsem se naučil chodit a mluvit, byl Douglas přístavem, kam jsem se utíkal schovat v bouřích. Byl o osm let starší než já a vždycky mi připadal klidný a moudrý, což se zúročilo v tom, že byl nyní zaměstnán u soudu na plný úvazek jako zástupce Koruny.

Kráčel jsem centrem Banbury na nádraží s pocitem, že se nohama ani nedotýkám dlažby.

Amelii někdo zavraždil.

Musel to být omyl nebo nějaký krutý žert.

Policejní seržant Dowdeswell během výslechu zapochyboval o tom, že by mě Ameliina smrt nějak zvlášť zasáhla, a já mu odpověděl, že jsem zdrcený, ale ve skutečnosti jsem byl zcela otupělý. Nic jsem necítil.

Připadalo mi, že se to děje někomu jinému, jako drama na televizní obrazovce. Vůbec to nevypadalo jako skutečnost.

Až na to, že to skutečnost byla.

V nádražním automatu jsem si koupil jízdenku a zaplatil ji kreditkou. Kognitivní schopnosti fungovaly dobře: bez zaváhání jsem si vzpomněl na PIN. Ale část mozku zodpovědná za emoce byla v nepořádku, nervové spoje nefungovaly, jako by se ocitly pod vlivem narkózy.

Věděl jsem, že bych měl být smutný, dokonce nešťastný a neutišitelně zarmoucený. Měl bych být zlomený a zoufalý, neschopný unést tíhu své ztráty.

Ale nic z toho jsem necítil. Pokud vůbec něco, tak jsem zuřil.

Zlobil jsem se na Amelii, že se nechala zabít, ale ještě víc na jejího bratra, o němž jsem si byl naprosto jistý, že v tom má prsty. Díval jsem se z okna, jak zelené kopce Oxfordshiru a Buckinghamshiru ustupují londýnské aglomeraci, denního světla začíná ubývat a nastává tma.

Druhá polovina října.

Nikdy jsem tohle roční období neměl rád. Za pár dní posuneme hodiny na zimní čas a pak nás čekají zdánlivě nekonečné chladné měsíce, než se o slovo znovu přihlásí jaro. Už to samo o sobě bylo deprimující – a co teprve vědomí, že je teď budu trávit o samotě, nelítostným osudem odloučený od své spřízněné duše.

Aby toho nebylo málo, začalo pršet a déšť hlasitě bušil do oken vagonu. Z Marylebone na Chester Square v Belgravii, kde Douglas bydlel ve čtyřpatrové řadovce, jsem si proto vzal taxi.

Když jsem vystupoval z auta, ještě stále pršelo, a než jsem přešel chodník a zmáčkl zvonek, byl jsem pěkně promočený.

Douglas otevřel téměř okamžitě.

„Můj bože, Williame, vypadáš hrozně. Pojď dál, chlapče. Pojď dál.“

Vedl mě do kuchyně. „Co se děje?“

„Můžu dostat něco k pití? Nejlépe gin s tonikem – a řádně silný.“

A policejní seržant Dowdeswell ať táhne k čertu.

Douglas zacinkal ledem ve dvou vysokých sklenicích, přidal štědrou porci ginu, kapku toniku a přihodil několik plátků citronu z lednice.

„Tady máš,“ řekl a podal mi jednu ze sklenic. „Kopni to do sebe.“

Zhluboka jsem se napil a vychutnával účinek alkoholu v hrdle. Douglas na mě vyčkávavě hleděl.

„Amelie je mrtvá,“ řekl jsem.

Ramena mu poklesla, ale ve tváři se mu nezračilo bůhvíjaké překvapení, spíš rezignace. Bratr věděl o mé rodinné situaci všechno. Už několik měsíců nám s Amelií diskrétně radil.

„Byla zavražděna,“ dodal jsem.

Teď se mu v očích zračil šok. „Víš to určitě?“

„Policie mi řekla, že ji někdo uškrtil. A myslí si, že jsem to byljá.“

Probodl mě pohledem. „A udělal jsi to?“

Pomyslel jsem si, že je to rozený právník.

„Co bys mi navrhoval, kdybych to udělal?“

„Zavolal bych nejlepšímu odborníkovi v oblasti trestního práva, kterého znám, a domluvil bych si s ním za půl hodiny schůzku na policejní stanici Charing Cross.“

„Výborně,“ odtušil jsem. „Jenže já jsem ji nezabil, takže to není zapotřebí.“

„To je dobře. Myslel jsem si to.“

Pověděl jsem mu všechno, co se mi toho dne přihodilo a co jsem si pamatoval z rozhovoru s policistou.

„Nikdy jsi neměl přistoupit na výslech bez přítomnosti právníka, obzvlášť poté, co tě na to policie upozornila.“

Věděl jsem, že to řekne. A měl pravdu.

„Co teď můžu dělat?“ zeptal jsem se.

„Moc toho není. Policie povede vyšetřování a nepochybně s tebou bude chtít znovu mluvit. Takže si propříště zajisti přítomnost právního zástupce.“ Ukázal na mě prstem, jako by to chtěl zdůraznit. „Proč si myslí, že jsi to spáchal ty?“

„Protože…“ Nedokázal jsem se přimět vyslovit ani jeho jméno. „Ten blbec, Ameliin bratr, jim řekl, že jsem to udělal já. Přitom ji určitě zabil on. Co by tam jinak dělal? Nebyl u nás přes dva roky. Já ani Amelie jsme s ním nebyli v kontaktu celé měsíce, tak proč se tam zčistajasna objevil? Navíc zrovna v den, kdy Amelie zemřela? Podle mě to dost smrdí.“

„Jsem si jistý, že policie si s tím poradí.“

„Neměl bych jim přesto říct, co se u nás dělo? Než se do toho vloží on s těmi svými nesmysly?“

„Nejspíš už se vložil,“ poznamenal Douglas.

„A není to o důvod víc, proč je upozornit, co je to za člověka?“

Douglas si mnul bradu, jako by přemýšlel. Odjakživa dával přednost tomu, abych se raději držel stranou a nevrhal se do ničeho po hlavě. Jenže někdy bylo těžké nereagovat na švagrovy lži.

Douglas mi na otázku neodpověděl a změnil téma. „Co Ameliina matka? Už ví, že je její dcera po smrti?“

„To netuším. Navíc je mi to úplně jedno.“

„Já myslel, že máš s tchyní… jak se jmenuje?“

„Mary Bradburyová. A máš pravdu, míval jsem s ní dobrý vztah, ale to už neplatí. Její zatracený synáček ji svými výmysly poštval proti nám. Ona samozřejmě pokládá každé jeho slovo za svatou pravdu. Myslel jsem si, že ta stará koza bude chytřejší, ale Joe do ní v jednom kuse hučel, jak je úžasný a jak hrozná je Amelie, až tomu nakonec uvěřila. Nechápu to, po tom všem, co jsme pro ni s Amelií udělali – brali jsme ji s sebou na dovolenou a vůbec. Dokonce nás doprovázela na plavbě po Středozemním moři.“

„Kolik jí je teď?“

„Pětasedmdesát. Ale hádal bys jí mnohem víc. Není jako náš táta. Jsem si jistý, že jí vynechává paměť, ale doktor jí pořád tvrdí, že je v pořádku a že její mentální kapacita není snížená. Joe Bradbury toho využívá, aby ji přiměl podepsat nejrůznější dokumenty. Už teď ji zcela ovládá. Myslím, že musel žárlit na to, jak blízko měla Amelie k matce, a rozhodl se mezi ně vrazit klín, což se mu podařilo.“

„Mám podezření, že nežárlil jen kvůli tomu,“ podotkl Douglas.

„Jak to myslíš?“

„Čím se živí?“

„Pracuje jako soudní vykonavatel u Vrchního soudu.“

Douglas se na mě podíval. „Takže ctihodný vymahač dluhů. Vsadím se, že mu to moc nevynáší. Má vlastní dům?“

„Ne. Žije s manželkou a třemi dcerkami v pronajatém bytě v Uxbridgi.“

„Tak to jsme doma. Je jasné, že žárlí na tvůj životní styl. Úspěšná kariéra v City, vyděláváš spoustu peněz, žiješ na venkově ve vlastním baráku, máte dvě auta, užíváte si plavby po Středozemním moři. Vsadím se, že ho závist sžírá už celé roky.“

„Možná máš pravdu,“ připustil jsem. „Loni nám Joe vrátil vánoční dárky, které jsme mu poslali pro holky, s úsečným vzkazem, že o naši charitu nestojí.“

„No vidíš – závidí jako blázen.“

Zvláštní, pomyslel jsem si, Amelie zase neuvěřitelně záviděla jemu, že má děti, zatímco my ne.

„Taky všem tvrdí, že vzhledem k opakovaným hospitalizacím v psychiatrické léčebně je Amelie vyšinutá osoba a nedá se jí věřit.“

Tvrdil.

„To je přece hloupost,“ odbyl tu myšlenku Douglas. „Winston Churchill měl také psychické problémy, a kde bychom dnes byli bez jeho geniálního válečného rozhodování. Všichni mu věřili.“

„Přesně tak. Ale to tomu darebákovi Joeovi Bradburymu nezabránilo, aby to roztruboval.“

Začínal jsem být rozčilený.

„Ukaž,“ přerušil mě bratr, „doliju ti sklenici.“

Douglas uměl mistrně odlehčit každou situaci. Odjakživa. „Spravedlnost se řídí fakty,“ říkával často, „ne tím, co si o nich myslíme. Pocity nemají u soudu co dělat.“

Podal mi další silný gin s tonikem.

„Jedl jsi?“

„Ne,“ přiznal jsem. „Od snídaně ani sousto. Ale nemám hlad.“

„Musíš jíst, chlapče,“ namítl. „Je to důležité, aby sis udržel sílu.“ S hlasitým tlesknutím spojil dlaně. „Takže, chceš si dát moje proslulé boloňské špagety, nebo si zajdeme na čínu?“

Těžká volba.

Vážně jsem se necítil na to, abych někam chodil, ale příležitost otestovat Douglasovo kulinářské umění mě také nijak zvlášť nelákala. Zatímco jeho bývalá manželka měla diplom z Le Cordon Bleu, Douglas se vždycky chlubil, že neumí připravit ani vejce.

„Jak ti jde vaření?“ zeptal jsem se.

Protáhl obličej. „Charlotte mi schází v mnoha ohledech, ale nejvíc mi chybí její kuchyně.“

Charlotte ho opustila před čtyřmi lety, protože už nemohla žít s člověkem, který v jednom kuse pracuje, denně odchází z domu v šest ráno a často se vrací skoro o půlnoci, a to i o víkendech. Očekávala od života víc romantiky a s Douglasem se rozešla, aby ji nalezla.

Ve skutečnosti se po dvanácti letech manželství jeden druhému jednoduše odcizili; oba synové se v internátní přípravce chystali na další studium a Charlottu přestalo bavit připravovat gurmánská jídla pro manžela, který zásadně nechodil na večeři včas.

Nakonec jsme s Douglasem zašli k Číňanům, hlavně proto, že mleté hovězí v lednici, které chtěl použít do boloňské omáčky, při bližším zkoumání neobstálo: bylo dávno po datu spotřeby a mělo nazelenalý nádech.

Neměli jsme rezervaci, ale to Douglase evidentně netrápilo.

„Nejlepší čínská restaurace v Londýně,“ informoval mě, když jsme zabočili za roh do Ebury Street a stanuli před podnikem Ken Lo’s Memories of China, kde ho přivítali jako dávno ztraceného člena rodiny.

„Takže co mám dělat?“ zeptal jsem se nad křupavými kachními palačinkami.

„Nic,“ odpověděl Douglas. „Leda truchlit.“

„A co pohřeb?“

„Není kam spěchat,“ ujistil mě. „Nerad to říkám, ale v případech vražd obvykle trvá delší dobu, než koroner vydá tělo oběti. Může to trvat několik týdnů nebo i déle.“

„Aha.“

Představa Ameliina pohřbu byla dost zlá i bez toho, že se ta noční můra bude prodlužovat donekonečna.

„Musím jako nejbližší příbuzný někomu oznámit úmrtí?“

„To musí udělat koroner, až skončí s ohledáním a pitvou. I to může nějakou dobu trvat, protože k tomu pravděpodobně dojde až po případném trestním řízení. Opravdu teď nemusíš dělat nic. Jen čekat, jak se vyvine policejní vyšetřování.“

„Připadá mi, že je všechno špatně,“ vzdychl jsem. „Mám pocit, že bych měl něco podniknout.“

Číšník položil na stůl mezi nás železnou pánev se syčícím kuřetem v omáčce z černých fazolí. Vonělo to nádherně a já zjistil, že mám větší hlad, než jsem si uvědomoval.

„Můžu dneska u tebe zůstat?“ zeptal jsem se mezi sousty. „Nemám kam jít.“

„Samozřejmě, že můžeš,“ přisvědčil Douglas, „ale musíš se spokojit s jedním z chlapeckých pokojů. Pokojík pro hosty se předělává. Prasklo potrubí a zateklo tam. Pěkná otrava.“

„Zítra si najdu něco jiného,“ slíbil jsem.

„To není třeba. Zůstaň, jak dlouho chceš. Společnost mi přijde vhod. Pro jistotu mám pro kluky pořád připravené postele, i když přijedou nejdřív na Vánoce, pokud je tedy jejich matka vůbec pustí.“ A vykouzlil na tváři křivý úsměv.

Svým zvláštním způsobem jsem Douglase litoval. S Amelií jsme nikdy nepoznali rodičovské radosti – a ne že bychom se nesnažili. Ani pět kol léčby neplodnosti nakonec nepřineslo výsledek, a když jsme překročili pětatřicítku, smířili jsme se s tím, že strávíme život bezdětní. Douglas si však zvykl na dům plný dětských hlásků, a pak mu je někdo vyrval, když chlapce svěřil do matčiny péče.

„Jak často se s kluky vídáš?“ zeptal jsem se.

„Ne tak často, jak bych si přál. Jsou hodně daleko.“

Charlotte opustila nejen jeho, ale i Londýn a rozhodla se utratit podstatnou část sumy, kterou při rozvodovém řízení vysoudila, za nemovitost v Yorkshire Dales. Zrušila také přihlášky obou chlapců do Etonu a místo toho je poslala na školu v Sedberghu, téměř pět set kilometrů severně od Belgravie.

„Snažím se za nimi občas zajet, zvlášť když hrají školní divadlo a podobně, jenže mám moc práce. Musím tvrdě vydělávat tady v metropoli, abych jim zaplatil školné.“

Pomyslel jsem si, že je to chabá výmluva, ale nejspíš pravdivá, protože soukromé školy vybíraly každé pololetí královské výpalné.

Pěšky jsme se vrátili na Chester Square na kávu a přišli jsme právě včas, abychom u Douglase v obýváku stihli v deset večer zprávy BBC.

Hned třetí vstup se týkal Amelie.

„Paní Gordonová-Russellová, snacha hraběte z Wrexhamu, byla nalezena mrtvá ve svém domě v Oxfordshiru,“ oznamovala hlasatelka, zatímco se na obrazovce objevila fotka rozesmáté Amelie v klobouku, kterou předloni pořídili paparazziové před závodištěm při dostizích v Ascotu. „Tělo paní Gordonové-Russellové nalezl dnes kolem desáté hodiny dopoledne její bratr, pan Joseph Bradbury, a od té doby pokračuje v domě nedaleko Banbury policejní vyšetřování.“ Následovaly záběry několika mužů v bílých kombinézách a maskách vcházejících do domu, zatímco venku stál na stráži uniformovaný policista. „Zdroje BBC uvedly, že okolnosti úmrtí jsou podezřelé a policejní sbor Thames Valley dnes večer potvrdil, že případ vyšetřuje jako vraždu. Pan Bradbury poskytl novinářům následující prohlášení.“

Na obrazovce se objevil Joe Bradbury stojící na silnici a v pozadí byl jasně vidět náš dům.

„Rodina je smrtí mé milované sestry pochopitelně zdrcena,“ prohlašoval sebevědomě a hleděl přímo do kamery. V jeho brýlích s obroučkami z rohoviny se odrážely četné blesky shromážděných fotografů. „Pomáháme policii, jak jen to jde, aby pachatele tohoto strašného činu dostala před soud. Chtěl bych požádat každého, kdo o smrti mé sestry něco ví, aby se přihlásil a poskytl svědectví.“

Stačilo mi, abych se na to jen díval, a málem jsem se pozvracel.

Při sledování reportáže s fotkou šťastně se tvářící Amelie a záběrů z policejního vyšetřování u nás doma mi naplno došla celá děsivá realita.

Moje nádherná milující žena byla mrtvá a já už ji nikdy neuvidím veselou a rozesmátou jako na té fotce pořízené v létě v Ascotu.

Začaly mi vlhnout oči a ztuhlý horní ret se mi roztřásl.

„Omlouvám se,“ řekl jsem a usilovně se snažil potlačit slzy. „Musím rychle nahoru.“

Vypotácel jsem se dveřmi z obývacího pokoje a schody jsem málem vyběhl.

„Druhé patro, vpravo!“ křikl za mnou Douglas. Nestihl jsem to.

Lehl jsem si na schody a vzlykal; celé tělo se mi křečovitě třáslo, jak jsem lapal po dechu. Brečel jsem snad celou věčnost, až už mi na další pláč nezbývaly síly.

Když jsem skončil, objevil se Douglas – i on měl oči zarudlé od pláče.

„Pojď, kamaráde,“ řekl a jemně mi položil ruku na rameno. „Půjdeme tě uložit do postele.“

Téměř mě zvedl do stoje a vedl mě po posledním schodišti do druhého patra a pak do ložnice svého staršího syna označené nápisem „Philipův pokoj“, vyvedeným na oválné keramické dlaždici přišroubované na dveřích.

Philip už sice vyrostl v urostlého patnáctiletého ragbistu, ale jeho pokojík se od doby, kdy ho jako jedenáctileté dítě opustil, změnil jen málo. Z poličky vykukovaly desítky v pozoru stojících miniaturních figurek z Hvězdných válek, hleděly ven a postel samotnou pokrývaly plyšové hračky. Zatímco jsem si svlékal košili, kalhoty, boty a ponožky, Douglas smetl plyšáky na koberec.

Vyčerpaně jsem zalezl pod pokrývky. „Díky,“ hlesl jsem.

„Za málo,“ odpověděl Douglas. „Spi, jak dlouho chceš. Teď zrovna funguju v Old Bailey jako žalobce v případu vraždy a před soudním líčením mě čeká několik schůzek, takže musím odejít před sedmou. Uvidíme se zítra večer.“

„Dobře. A ještě jednou děkuju.“

Už byl na odchodu, když se ke mně otočil.

„Můžu tě ujistit,“ prohlásil se vzácnou upřímností neskrývaných emocí, „že ten parchant, který to udělal, za to zaplatí.“

Kapitola 4

Navzdory vší únavě jsem nedokázal usnout; celé hodiny jsem proležel ve tmě a strašně jsem toužil, aby všechno bylo jinak, jako ještě před pár dny.

Proč jsem chodil na tu večeři? Proč jsem ji nepřiměl, aby šla se mnou? Proč jsem se pak nevrátil domů? Proč? Proč? Proč?

Proč musela umřít?

Mohl jsem snad za její smrt já?

Než jsem konečně usnul neklidným a přerušovaným spánkem, postihly mě dva strašné záchvaty usedavého pláče.

Měl jsem pocit, že už všechnu tu tíhu neunesu, ale neměl jsem na výběr.

Vypadalo to, že smutněním ničeho nedosáhnu, a taky jsem zjistil, že mé předchozí snahy být předem duševně připraven na všechny možnosti mi nakonec vůbec nepomohly zmírnit zničující bolest v srdci, když mne ta ztráta skutečně postihla.

Smutek je cenou, kterou platíme za lásku – čím větší láska, tím hlubší smutek.

Moje láska k Amelii byla absolutní, a proto byl můj žal zcela beznadějný.

Než se skrz záclony začalo prodírat ranní světlo, byl jsem na dně.

Rozsvítil jsem noční lampičku a podíval se na hodinky. Bylo půl osmé. V posteli jsem sice strávil víc než osm hodin, ale spal jsem necelou polovinu z toho. Vůbec jsem se necítil odpočatě.

Vylezl jsem z postele a přešel přes podestu do koupelny.

Matně jsem si vzpomínal, že jsem předtím slyšel Douglase odcházet z domu, ale on na mě nezapomněl. Přede dveřmi mi nechal hromádku oblečení a na ní vzkaz: „Snad ti to padne.“ Trenýrky, ponožky, modré manšestrové kalhoty a nová kostkovaná košile ještě zabalená v igelitu.

Dal jsem si sprchu a oblékl se. Všechno mi padlo, až na manšestráky, které byly moc dlouhé, a tak jsem si radši vzal kalhoty od obleku. Nebylo to žádné překvapení. Douglas byl skoro o patnáct centimetrů vyšší než já, i když od pasu nahoru jsme museli mít podobnou postavu, protože košile mi byla docela dobře.

Sešel jsem dolů do kuchyně: i tady mi Douglas vyšel vstříc a nechal mi tu základní ingredience k přípravě snídaně. Na kuchyňské lince dokonce ležel náhradní klíč od vchodových dveří s dalším vzkazem, že tu mohu pobývat, jak se mi zlíbí. A že se dnes vrátí později.

Měl jsem velké štěstí, že mám takového bratra. Vždycky jsme si byli blízcí, i když Douglas byl věkově mnohem blíž Edwardovi, nejstaršímu z nás. Často jsme se proti staršímu sourozenci spolčovali s odůvodněním, že jako dědic si stejně nakonec přijde na své. A on nám to zase otloukal o hlavu a neustále nám připomínal, že časem to bude on, ne my, kdo se stane hrabětem a komu připadne hrad.

Přesto jsem se při vzpomínkách na naše dětství usmíval: z velké části jsme je prožili při fantastických dobrodružstvích na dědečkově středověkém hradě, při kterých Edward představoval pokaždé padoucha, obvykle zlotřilého šerifa z Nottinghamu čelícího Robinu Hoodovi a Malému Johnovi. A v našem podání byl Malý John opravdu malý. Byl jsem to totiž já.

Bůhvíproč jsem po otci nezdědil gen zodpovědný za výšku jako moji starší dvoumetroví sourozenci, ale tento nedostatek v genetické výbavě mi nakonec pomohl. Nejenže jsem se díky němu stal nezpochybnitelným hradním šampionem ve hře na schovávanou, ale ve dvaceti letech mi pomohl splnit si sen a stát se amatérským žokejem.

Následovalo asi osmileté období, kdy se celý můj život odvíjel od data a místa konání amatérských překážkových dostihů po celé zemi. Soboty a neděle nepředstavovaly problém, ale plýtvat dovolenou a brát si volno uprostřed týdne jen proto, abych mohl na půltunovém dostihovém koni ve skoro padesátikilometrové rychlosti a bez bezpečnostních pásů skákat přes obrovské překážky? Můj šéf to nepovažoval za rozumné, zvlášť když – jak často zdůrazňoval – moje každodenní práce spočívala v kalkulaci životních rizik jiných lidí, a nebyl jsem placen za to, abych zcela přehlížel rizika vlastní.

Přesto mě pravidelně uvolňoval na velké závody, jako byly steeplechase v Aintree a Cheltenhamu, a snad ho i potěšilo, když jsem jeden z nich vyhrál. A nezdálo se ani, že by mu příliš vadilo, když jsem se v pondělí ráno objevil s pohmožděným a potlučeným tělem poté, co se mi na dráze nedařilo úplně podle plánu.

Nakonec to nebyly pracovní povinnosti, ale zranění, co mě přimělo pověsit jezdecké holínky na hřebík. Bylo mi třicet, když takhle počátkem prosince kůň, na kterém jsem jel, upadl v otevřeném příkopu na vzdálenějším konci Sandown Parku. Samotný pád byl docela lehký, ale jiný kůň cválající za námi mě při doskoku nakopl a zlomil mi dva krční obratle.

Chirurg, který mě operoval, mi bez okolků sdělil, že mám nyní kriticky oslabenou páteř a další podobný incident by pravděpodobně vedl k tomu, že bych od ramen dolů ochrnul, pokud bych ho vůbec přežil.

Rychle jsem si to spočítal a došel k závěru, že případný zisk v tomto případě nevyváží možné ztráty. Na to člověk nemusel být Einstein.

Za roky závodění jsem si něco užil a stejně jsem uvažoval, že ježdění nechám, takže úraz jen urychlil mé rozhodování. Amelie z toho měla neskutečnou radost. Jak často říkala, už ji nebavilo sbírat mě po kouskách po špitálech, v nichž jsem zrovna skončil.

Sotva se mi zavřely dveře závodišť, jiné se zázračně otevřely a já dostal pozvánku na jednodenní školení dobrovolných stevardů.

Teď už jsem na seznamu stevardů figuroval pět let a své další působení v tomto sportu jsem bral velmi vážně.

Jenže ani dostihy, ani funkce stevarda nezaplatily mé účty.

Na živobytí jsem si musel vydělávat coby pojistný matematik.

Do společnosti Forehanded Life Ltd., jedné z velkých londýnských pojišťoven, jsem kdysi nastoupil rovnou z Cambridge, poté co předseda jejího představenstva přijel na univerzitu přednášet studentům třetího ročníku matematiky o možnostech budoucí kariéry. Firma mi pak sponzorovala postgraduální magisterské studium obchodní analytiky na Imperial College, po jehož absolvování jsem jako mladý nadšenec ve věku pouhých dvaadvaceti let nastoupil do jejího pojistně matematického oddělení.

Další čtyři roky studia při zaměstnání mi vynesly plnohodnotnou kvalifikaci na Institutu a fakultě pojistné matematiky a povýšení do nového týmu v rámci téže firmy.

„Váš úkol je jednoduchý: předpovídat budoucnost,“ oznámil mi můj nový šéf se vší vážností.

„Kdybych to uměl,“ opáčil jsem s úsměvem, „vyhraju hlavní cenu v loterii.“

Zasmál se. „Tu jste už vyhrál, když jste úspěšně složil zkoušky.“ A svým způsobem měl pravdu.

Ve dnech, kdy jsem zrovna nejezdil po závodech, jsem se pokaždé těšil na to, až půjdu do práce a budu vržen do světa pravděpodobnosti a statistické analýzy, finančního plánování a řízení rizik – mým úkolem bylo prohnat čísla počítačem a pak jednoduchými slovy vysvětlovat své závěry těm, kteří je potřebovali znát.

Prostě jsem to miloval.

Základem pojištění je správné rozložení rizika a všichni ho denně využíváme, ať už jde o pojištění nemovitosti, životní pojistku nebo povinné ručení, o penzích a investicích nemluvě.

Mým úkolem bylo nastudovat si minulá i současná data o ekonomice, úrokových sazbách a inflaci a pomocí vlastního úsudku a zkušeností předvídat pravděpodobný vývoj a na základě toho určovat částky plateb za životní pojištění nebo pravidelných úložek potřebných pro určitou výši penze.

Dokud byly mé výpočty správné, všichni byli spokojení a společnosti rostl zisk. Ale kdybych udělal chybu, pak jsme nemuseli mít dostatečné rezervy na výplatu pojistných náhrad nebo slíbených důchodů.

V tom případě by mě vyhodili.

To se naštěstí nestalo a já postupně stoupal v podnikové hierarchii.

Tedy až do chvíle, kdy Amelie začala mít problémy.

Potkali jsme se na jedné z pravidelných večeří pořádaných v Londýně pro absolventy cambridgeské univerzity. Podle zasedacího pořádku jsme seděli vedle sebe a okamžitě jsme si padli do oka.

Byla historička umění a pracovala jako kurátorka v historických královských palácích, kde se starala ani ne tak o samotné budovy, ale o jejich inventář: většinou obrazy, nábytek a tapiserie; občas se k tomu přidala nějaká ta socha nebo starožitné hodiny.

Na závěr večeře jsme si vyměnili čísla a do týdne jsme byli „kamarádi“ a trávili spolu tolik času, kolik nám náš nabitý rozvrh dovoloval. Půl roku nato se nastěhovala do mého bytu v Harlesdenu a začali jsme hledat dům ve Wimbledonu, který bychom si společně pořídili.

Vzali jsme se v den jejích sedmadvacátých narozenin v otcově soukromé kapli na jeho hradě. Nikdy předtím ani potom jsem nebyl tak šťastný.

První roky našeho manželství byly úžasné až na to, že se Amelii nedařilo otěhotnět, jak jsme doufali, ač jsme se snažili sebevíc. Zatímco většina jejích kamarádek rodila jako na běžícím pásu, má žena byla čím dál víc vystresovaná neschopností otěhotnět, tím spíš, že lékaři nedokázali určit příčinu. „Možná máte něco s vaječníky,“ říkali a kroutili hlavou. Rozhodli jsme se tedy pro darovaná vajíčka. Oplodnění v Petriho misce se krásně povedlo, ale v plnohodnotné těhotenství nevyústilo.

Situaci příliš nepomohla ani Ameliina matka, jež na ni neustále dotírala, že chce vnoučata, aniž by chápala, že se o to snažíme ze všech sil.

Amelie začala mít hrůzu z toho, že ji opustím kvůli nějaké plodnější ženě, která mi bude schopna porodit děti. Snažil jsem se ji utěšovat, že to nepřichází v úvahu, moc mi však nevěřila.

Osobní problémy jí začaly překážet v práci; projevovala se u ní nepozornost a nedbalost, což nejsou moc užitečné vlastnosti, pokud člověk pracuje s neocenitelnými poklady minulosti, a ona chodila každý večer domů v slzách. Nakonec jí nezbylo než dát výpověď dříve, než ji sami vyhodí.

Byla z toho hrozně nešťastná a já se rozhodl, že potřebujeme naprostou změnu prostředí. Změnit život od základu.

Pustili jsme se do hledání domu a zamilovali jsme si památkově chráněnou kovářskou dílnu přestavěnou na obytný dům. Nacházela se ve vesničce Hanwell, několik kilometrů na sever od Banbury v hrabství Oxfordshire. Dojíždění do londýnské kanceláře se mi tím značně prodloužilo, ale stálo to za to, protože Amelie se do života na vesnici vrhla po hlavě a vypadala teď mnohem šťastnější.

Místní nás mezi sebe přijali, nakonec i proto, že se Amelie dala okamžitě zverbovat na pomoc s úklidem a květinovou výzdobou farního kostela, jehož některé části pocházely z dvanáctého století; také pomáhala pořádat dopolední kávové dýchánky ve vesnickém klubu a významně se podílela na organizaci HanFESTu, každoročního festivalu jídla a zemědělských výrobků.

Náš život se víceméně vrátil do normálu a problém zvaný bezdětnost ustoupil do pozadí, protože nás tu brali takové, jací jsme byli, a ne jací bychom mohli být.

Jenže pak se do toho vložil ten pitomec, její bratr, s taktem slona v porcelánu a urážlivými e-maily, jimiž jí znovu srazil sebevědomí a uvrhl ji do úplné klinické deprese.

Samo pomyšlení na něj mi zvedlo krevní tlak.

Všechno to začalo celkem nevinně vypadajícím e-mailem, který byl adresován Amelii a týkal se prodeje rodinného domu.

Jejich otec zemřel na rakovinu močového měchýře nedlouho poté, co jsme se přestěhovali do nového bydliště, a Amelie přesvědčila matku, že bude nejrozumnější, když prodá velký rodinný dům v části hrabství Surrey, odkud všichni dojíždějí za prací do Londýna, a přestěhuje se do menšího domku v Oxfordshiru, aby to k nám měla blíž. Tím zároveň získá prostředky na živobytí.

Moje vlastní zkušenost s kalkulacemi důchodového spoření ukazovala, že ovdovělé ženy mají často velký majetek, ale malou hotovost, protože většina jejich jmění připadá na dům. To byl rozhodně i případ mé tchyně, dokonce do té míry, že jsme jí s Amelií museli vypomáhat s výdaji na domácnost, přestože žila v sídle se sedmi pokoji v hodnotě několika milionů liber. A jak jeden z mých finančních poradců neustále opakoval klientům, kteří se odmítali řídit doporučením, aby investovali spíš do akcií než do realit: až budete potřebovat trochu peněz, těžko vezmete jedno okno a prodáte ho.

V prvním e-mailu se Joe ptal na jméno realitní kanceláře, již Amelie v zastoupení své matky pověřila prodejem nemovitosti.

Šlo o prostý dotaz, na který Amelie ochotně odpověděla a uvedla jméno místní weybridgeské pobočky velké celostátní realitky, o níž měla reference, že bude nemovitost nabízet co nejširší klientele.

Urážlivá odpověď, kterou od Joea obratem obdržela, nám vyrazila dech.

„Jak tě mohlo napadnout angažovat tuhle firmu?“ psal Joe. „Copak jsi úplně blbá? Je to ta nejhorší realitka na světě a ke všemu pekelně drahá. Spojil jsem se s nimi a dohodu jsem okamžitě vypověděl. Mám s prodejem domů mnohem víc zkušeností než vy oba a najdu jiného agenta, co ten barák prodá za menší provizi.“

Bez pozdravu, bez rozloučení.

E-mail se ještě ani neohřál v Ameliině schránce, a už volal rozčilený ředitel pobočky ve Weybridge, který pochopitelně ničemu nerozuměl a dost se zlobil. Pochopili jsme, že se Joe k několika zaměstnancům agentury choval hrubě, vynadal jim do namyšlených lenochů a chtěl vypovědět smlouvu. Ředitel tedy vyřadil nemovitost z firemní databáze, nicméně Amelii upozornil, že kancelář již nechala vytisknout barevnou brožuru a zadala celostránkový inzerát v připravovaném čísle časopisu Country Life i na všemožných internetových stránkách; její matka bude muset uhradit náklady, a to i přesto, že případní zájemci budou od nynějška informováni, že nemovitost byla stažena z nabídky.

Amelie okamžitě zavolala bratrovi, aby mu sdělila, že blbec je tady on, dostalo se jí však jen spršky nadávek, takže hovor raději položila a pak se rozplakala.

A to byl teprve začátek.

Od toho okamžiku vedl Joe zlomyslnou kampaň trvající tři roky, kampaň plnou telefonátů a e-mailů, které měly zřejmý cíl – podrýt Ameliino sebevědomí a sebeúctu. Také ke mně se choval neuvěřitelně hrubě – a právě tak hrubě se o mně vyjadřoval před každým, kdo byl ochoten poslouchat. A takových bylo bohužel až příliš mnoho.

Netušil jsem, co ho k tomu vede – choval se, jako by chtěl do středu své a Ameliiny rodiny umístit petardu a všechny rozmetat na kousky.

Amelie a Joe byli jediné dvě děti Reginalda a Mary Bradburyových, zato jejich rodiče pocházeli z početných rodin. Proto měla Amelie spoustu strýců a tet a k tomu několik desítek bratranců a sestřenic. Kvůli Joeovým výmyslům teď mnozí z nich nemluvili ani se mnou, ani spolu navzájem.

Mne samého to nijak zvlášť netrápilo, ale Amelii velmi rmoutila a trápila ztráta kontaktu s lidmi, s nimiž v dětství strávila nejedny šťastné prázdniny.

Reginald Bradbury býval úspěšný makléř v londýnské City a bylo mu téměř padesát, když se konečně poprvé oženil, a to s Mary, svou osobní asistentkou, která byla o nějakých patnáct let mladší. Amelie přišla na svět o dva roky později a čtyři roky nato se narodil Joe.

Bradburyovým to v manželství jinak zrovna moc neklapalo.

Amelie mi často popisovala, že se rodiče neustále hádali. Její vzpomínky na dětství nebyly radostné a šťastné jako ty mé – spíš se jí vybavovalo bitevní pole plné křiku, výčitek a slz. Amelie musela od útlého věku chránit matku před despotickým manželem. To byl taky jeden z důvodů, proč si byly matka s dcerou tak blízké… aspoň dokud Joe nezačal se svými eskapádami.

Zvonící telefon mě vrátil zpátky na zem. Zvedl jsem jej. „Haló?“

„Ahoj, Bille,“ řekl ženský hlas. „Tady Virginia Luttonová, manažerka závodiště ve Warwicku.“

„Ano, Virginie? Co byste ráda?“

„Ten stříbrný sporťák jaguar na parkovišti pro personál je váš? George Longcross říkal, že vás včera po ránu odvezla policie.“

Zdálo se mi to, nebo to znělo jako obvinění?

„Ano, je to tak,“ přisvědčil jsem. „Opravdu jsem odjel dřív a auto jsem tam nechal. Donesly se mi špatné zprávy.“

„To mě moc mrzí.“ Na chvíli se soucitně odmlčela, než pokračovala: „Jde o to, že ho potřebujeme přeparkovat, protože tuhle část parkoviště necháváme znovu vyasfaltovat a váš vůz stojí přímo uprostřed plochy, se kterou chtějí dělníci začít.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Určitě si ho vyzvednu, ale obávám se, že to nestihnu dřív než za dvě hodiny. Jsem v Londýně.“

Slyšel jsem, jak rozladěně nasála vzduch mezi zuby. „Potřebujeme, aby to auto zmizelo rychleji. Nemohl by s ním popojet někdo jiný?“

Jediné náhradní klíčky ležely v zásuvce kuchyňské komody ve Staré kovárně v Hanwellu a já nehodlal volat seržantu Dowdeswellovi, aby si je vyzvedl a auto přeparkoval, i kdyby k tomu byl nakrásně ochotný. Stejně by nejspíš vozidlo zabavil a ve snaze nalézt důkazy by provedl forenzní pátrání po otiscích prstů. Navíc jsem měl v kufru kromě tašky s věcmi na přespání i notebook a nechtěl jsem riskovat, že se mu dostane do rukou. Ne proto, že bych měl co skrývat, ale protože jsem ho potřeboval ke své práci.

Ke své práci.

S tou bych měl taky něco udělat. Během odpoledne jsem se měl v Henley-on-Thames zúčastnit schůzky s nějakými manažery penzijních fondů. Musel jsem ji zrušit. Na obchodní jednání jsem se rozhodně necítil.

„Bohužel ne, Virginie,“ řekl jsem. „Ale budu u vás co nejrychleji.“

Nebyl tu nikdo, koho bych mohl požádat o pomoc.

Nadšená z toho nebyla, nemohla však nic dělat, leda že by zavolala jeřáb. „Dobrá,“ vzdychla odevzdaně. „Hlavně přijeďte co nejdřív. Já půjdu a řeknu těm chlapům, aby začali někde jinde.“

Zavěsila.

Nebyl tu nikdo, koho bych mohl požádat o pomoc.

Panebože!

Jak dokážu přežít bez Amelie?