Malke Rejle a Chaně Lengové

Toto je pravdivý příběh. Žádné postavy nebyly vymyšleny a žádná jména změněna.

Harry Lenga, Scott Lenga

THE WATCHMAKERS

Copyright © 2021, 2022 by Scott Lenga

All rights reserved.

Translation © 2023 by Lubomír Sedlák

ISBN 978-80-242-8833-8

جدول المحتويات

Poznámka spoluautora

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Doslov

PŘÍLOHA A

PŘÍLOHA B

PŘÍLOHA C

PŘÍLOHA D

PŘÍLOHA E

Poznámky

Poznámka překladatele:

Primární zdroje

Sekundární zdroje

Poděkování

Ilustrace a fotografie

O autorech

Poznámka spoluautora

Svou první vzpomínku z dětství už si přesně nevybavuji, ale možná je to ta, jak v listopadu 1963 sleduji na našem černobílém televizoru pohřeb Johna F. Kennedyho. Měl jsem dva měsíce do třetích narozenin a zhruba stejně starý byl i prezidentův syn, který kráčel v pohřebním průvodu a poté před rakví s otcem salutoval. Má rodina na náš společný věk významně poukazovala.

Už před atentátem na prezidenta jsem ovšem věděl, tím jsem si jist, že můj otec Harry Lenga pocházel z malého města Kozienice, a že když mu byly asi čtyři roky, jeho matka zemřela při porodu mladšího sourozence. Tato událost pro něj znamenala konec dětství a připomínala se i v tom mém.

V pěti letech jsem ještě netušil, co to byl koncentrační tábor, nicméně už tehdy jsem viděl, že má otec na lokti modré číslo, které mu vytetovali v místě nesoucím název Osvětim. Občas jsem na to číslo upřeně hleděl, když seděl u svého pracovního stolu a opravoval hodinky, nebo když se za horkého letního dne rukou natáhl pro sklenici sodovky. Nešlo přitom na rozdíl třeba od mateřského znaménka nebo jizvy o nic, co by se časem stalo normálním nebo čeho bych si postupně přestal všímat.

Mnoho lidí, kteří přežili šoa, tedy holokaust, nedokázalo o tom, čím prošli za druhé světové války, mluvit, ale můj otec byl pravým opakem. Nejdřív pravda, někdy kolem roku 1960, tedy jedenáct let poté, co se přestěhoval do Spojených států, začal mít hrozné noční můry, kdy se znovu ocital v koncentračních táborech; křičel ze spaní a volal o pomoc, takže matka se z něj ten strašlivý sen vždy snažila „vytřást“. „Harry, jsi v Americe, ležíš ve své posteli a jsi svobodným člověkem!“ uklidňovala ho. Jednoho dne pak náhodou potkal jiného muže s podobným osudem a společně si některé z válečných zážitků připomněli, načež té noci už se vůbec nebudil. Od té chvíle nám neustále – u večeře nebo při procházkách po setmění po našem předměstí v St. Louis ve státě Missouri – líčil, čemu všemu tehdy musel čelit.

Z jeho vyprávění jsem pochopil, že bych si neměl stěžovat na takové věci jako nepohodlné polobotky, škrtící kravatu nebo něco dalšího týkajícího se mé školy, co se absolutně nemohlo srovnávat s utrpením v jeho dětství. Podobné fňukání vždy zlehčoval („Tohle že jsou problémy!?“), zároveň je však vnímal coby určitý zdroj hrdosti. Nežili jsme už totiž v chudobě, natož ve strachu z pronásledování, a já vyrůstal v Americe, což v jeho očích znamenalo, že mohu dosáhnout čehokoliv.

Příběhy z otcova života jsem poslouchal s uznáním i poté, co jsem dospěl do věku teenagera, a připadaly mi zajímavé. Šoa nebo i nějaké ztotožnění se svým židovským původem mne nicméně nijak neoslovovaly, jelikož jsem se snažil budovat si image typického amerického kluka. To se změnilo až kolem mé třicítky, kdy jsem přijal za své, že jsem syn člověka, který přežil holokaust.

V té době jsem si také začal uvědomovat, nakolik jsou zážitky mého otce v kontextu literatury o holokaustu a knih zabývajících se historií všeobecně mimořádné a zásadní. Z celkového počtu 3,4 miliónu osob židovského původu nacházejících se před druhou světovou válkou v Polsku jich přežilo jen 320 000, což představovalo pouhé zbytky náboženského společenství, které tam vzkvétalo mnoho set let. Z nich se přitom zhruba 40 000 až 50 000 ocitlo v západní Evropě okupované nacistickým Německem, mezi nimi i otec a jeho bratři. Umění opravovat hodinky jim umožňovalo vytvářet si na černém trhu panujícím v nacistických koncentračních táborech prostor k existenci, a stalo se významným klíčem k jejich přežití. Na rozdíl od drtivé většiny ostatních vězňů měli možnost ovlivňovat svůj osud, a navíc byli ochotni podnikat až hrůzně nebezpečná rizika s cílem zůstat pohromadě.

Od roku 1989 do roku 1993, kdy měl můj otec za sebou už něco přes sedmdesát let, jsem se jej na všechny události z jeho života, které jsem už předtím jednou slyšel, znovu vyptával, tentokrát na mikrofon. Nahrávku trvající celkem přibližně třicet sedm hodin jsem následně doplnil příslušnými souvislostmi, aby na sebe jednotlivé vzpomínky navazovaly a tvořily plynulý a podrobný příběh. Otec tehdy všem oznamoval, že dáváme dohromady knihu, i když já si tak jist nebyl; pak ovšem onemocněl a v roce 2000 zemřel.

Následujících patnáct let jsem se spokojil jen s vyprávěním mým dětem o jejich dědečkovi, kterého vlastně pořádně nepoznaly. Teprve když dcera Orli dosáhla přibližně deseti let a začala vyhrožovat, že pokud tu knihu opravdu nenapíšu, udělá to ona, nechal jsem se její vyzrálostí inspirovat a rozhodl se dotyčný projekt uskutečnit.

Text je napsán v první osobě. Tou je můj otec, který sobě vlastním způsobem vyjadřování líčí synovi svůj mimořádný životní příběh. Pokud bych totiž o tom, co mi řekl v průběhu zmíněných čtyř let, kdy jsem jej zpovídal, vyprávěl já, nevyzněla by tak výrazně jeho neuvěřitelná vůle přežít a k čtenáři by se ani nedostala hlubší sdělení ukrytá v jeho prostém jazyku postrádajícím jakoukoliv květnatost.

Převod otcova vyjadřování v angličtině protkávané jidiš, tak jak se objevuje v přepisech našich nahraných rozhovorů, stejně jako skutečnost, že jde o ich formu, by za normálních okolností vyžadoval předložení k autorizaci, jako to dělají tzv. ghost writers, tedy lidé zaznamenávající vyprávění nějaké osoby (například pamětí) a převádějící je do knižní podoby. Můj tatínek už v té době konečnou verzi pochopitelně schválit nemohl, nicméně musím zdůraznit, že jsem si nic nepřimyslel. Značné úsilí jsem věnoval tomu, abych nijak neodbočil od jeho líčení, jak ve dvacátých a třicátých letech minulého století vyrůstal v hodinářské rodině příslušníků chasidského židovského hnutí a jak se jemu i bratrům podařilo během těch strašlivých let 1939 až 1945, kdy Polsko a Rakousko okupovali Němci, zachránit život.

Každý člověk, který přežil holokaust, samozřejmě čelí otázce, proč zrovna on zůstal naživu. Proč, to otec vysvětlit nedokázal, nicméně velmi jasně se zmiňoval o rozhodnutích, které mu nějak umožňovaly dočkat se dalšího večera. Zastával názor, že nástroje citového a spirituálního charakteru, k nimž se během šoa uchyloval, byly stejně důležité jako ty, s jejichž pomocí tehdy opravoval hodinky. Jako o věcech naprosto nezbytných hovořil o naději a optimismu:

„Tvrdě jsme pracovali, abychom si v našich myslích udrželi naději a nezbláznili se. Čím víc o té naději člověk sám sebe přesvědčoval, tím víc jí věřil. Stejně tak někdo vydrží déle o hladu, když věří, že najde něco k jídlu později, zatímco ten, kdo se domnívá, že to nemá cenu a nepřežije, opravdu umírá rychleji. Viděl jsem to kolem sebe mnohokrát. Pesimismus je strašlivá nemoc, při které se ničíš. Člověk musí být neustále optimistou.“

Schopnost otce zůstat takový i v těch nejextrémnějších podmínkách pro mne však zůstává naprostou záhadou. V době, kdy zoufalý křik miliónů narážel jen na stěnu mlčení a opustil je Bůh i ostatní lidé, muselo jít o úplný zázrak. Když jsem přitom já vyrůstal v Americe, dělal na mne tatínek dojem zcela obyčejného člověka a nikdy mi nepřipadalo, že by byl nějakým výrazným optimistou.

Kniha, kterou začínáte číst, popisuje každodenní život v době temna, která se navíc stávala čím dál temnější, a líčí, jak v sobě jeden nenápadný kluk objevil schopnost přežít a ukrytou sílu, umožňující tomu obrovskému testu čelit.

Scott Lenga

Na této mapě předválečného Polska (1924–1938) je zakreslena Kožnice a ostatní menší i větší města, která sehrála významnou roli v životě Harryho Lengy.

1

Dětství v chasidském městě Kožnice (1919–1930)

Tady ve Spojených státech mne i můj bratr oslovuje Harry. To jméno jsem si vybral po prezidentu Harrymu Trumanovi, a to ještě předtím, než naše loď v roce 1949 přistála v New Orleansu, protože jsem byl přesvědčen, že takovému budou Američané dobře rozumět. Začínal jsem tehdy coby třicátník nový život – druhá světová válka skončila jen o pár let dříve a svět mého dětství, jinými slovy ten židovský v Polsku, zmizel z povrchu zemského, zanikl.

Narodil jsem se jako Jechiel Ben Cion (zkráceně mi říkali jen Chil) v městečku Kozienice na polském venkově, asi osmdesát kilometrů jihovýchodně od Varšavy. Židé tomu tady říkali Kožnice, protože každé město v Polsku mělo svůj název i v jidiš. V roce 1919 žilo v Kožnicích téměř sedm tisíc lidí, přičemž více než polovinu tvořili Židé.

Můj otec, Michoel Lenga, pracoval jako hodinář ve Varšavě, ale už jako mladý muž se přestěhoval do Kožnic, jelikož byl oddaným stoupencem tamní větve ortodoxního hnutí zvaného chasidismus. Říkal mi, že jeho pra-pra-prababička byla snoubenkou a krátce možná i manželkou velkého chasidského rabína známého jako kožnický magid, který žil v letech 1733–1814.1 Nově příchozímu mladíkovi hledajícímu nevěstu i takováto vzdálená příbuznost zvýšila naději na dobrou partii.

Moje matka pocházela pro změnu ze známé chasidské kožnické rodiny. Za svobodna se jmenovala Malke Rejle Wildenbergová a říkalo se, že její pra-pradědeček, Lajzer Jicchak Wildenberg, se málem stal v pořadí druhým rabínem gerské dynastie chasidů.2

Tyhle věci už dnes pro mne nejsou tak důležité, ale jako dítě, kdy jsem byl silně věřící, jsem je považoval za významné, jelikož jichus, tedy urozený původ, nám potvrzoval určité postavení. Tehdy jsem se také domníval, že chasidský rabín je ze všech Židů nejblíže Bohu, zatímco teď zastávám názor, že má možná větší vzdělání, ale prostý člověk mu někdy může být blíž.

***

Rodiče se vzali v roce 1910 a peníze v podobě matčina věna použili v Kožnicích na otevření prodejny se šperky a pronajmutí bytu nad obchodem. O tři roky později se narodil můj nejstarší bratr, jemuž dali jméno Jicchak čili krátce Ičele.

Když pak v roce 1914 vypukla první světová válka, dostali obyvatelé Kožnic obrovský strach, že německá armáda postupující přes Polsko, aby zaútočila na Rusko, město zničí. Rodiče tudíž uprchli do Radomi, vzdálené asi čtyřicet kilometrů jihovýchodním směrem, ještě předtím ale otec uschoval jak veškeré zboží z klenotnictví, tak vybavení bytu ve sklepě souseda a požádal jej, aby na ně dohlédl.

Císařská armáda skutečně během Velké války Kožnice okupovala, nic však nezničila ani nevyloupila a nijak neohrožovala ani obyvatele židovského původu, ani ty ostatní. Když se tuto dobrou zprávu rodiče dozvěděli, už po několika týdnech se opět vrátili domů i se svým malým dítětem, po příchodu však zjistili, že veškerý jejich majetek, dokonce i nábytek, ukradli místní zloději. Navíc se museli vystěhovat z pronajatého bytu, protože jeho majitel jej potřeboval pro svou dceru, která se vdala; naštěstí jim do konce války nechal alespoň malou místnůstku v zadní části prodejny.

Byly tam kamna na uhlí nebo dřevo, umyvadlo a tři postele, ale žádná tekoucí voda, což se ovšem nijak nevymykalo obvyklé normě, něčím takovým tehdy polská městečka typu Kožnic nedisponovala. Přinášel nám ji od studny tzv. vasertreger, tedy nosič vody, a to ve dvou vědrech zavěšených na obou koncích tyče, kterou měl položenou na zádech, a my jsme mu za to vždy dali tři nebo čtyři groše (jeden groš se rovnal 0,01 zlotého).

Když se o osm let později, v roce 1922, narodil můj malý bratr Mojšele, skládala se naše rodina už ze sedmi lidí, a přitom jsme pořád žili v té zadní místnosti za obchodem. To jedno vykradení za první světové války nás uvrhlo do začarovaného kruhu chudoby, z něhož jsme se nikdy nedostali. Možná by přitom bylo všechno jiné, kdybychom nepřišli o matku.

***

V zimě roku 1924 měl přijít na svět další můj sourozenec. Když se jednoho čtvrtečního odpoledne u matky objevily bolesti, odešla podobně jako ve všech předchozích případech k naší bobeši (babičce) Fejge, načež se poslalo pro porodní bábu, zatímco nás pět dětí se uchýlilo ke strýci Fišelovi.

Uběhl čtvrtek, poté pátek, sobota a neděle, a děťátko stále nějak nechtělo ven. Doktor u toho žádný nebyl, jen ta porodní bába, která zřejmě nevěděla, co má dělat.

Na nedělní večer, kdy matka vyslovila přání, abychom za ní přišli, nikdy nezapomenu. Mojšele, moje starší sestra Chanele a já jsme na sobě měli teplé oblečení, ale ona jen pyžamo. Bratříčka, tehdy dvouletého, si vzala k sobě do postele, když však viděla, že žárlím, řekla „pojď i ty, Chilču“, načež se se mnou podělila o polévku. Pak si položila na břicho kus dortu, zeptala se mně, zda bych dokázal zařídit, aby zmizel, a upřela pohled na opačnou stranu, takže já jsem ho rychle popadl a ona předstírala, že je překvapená, když už tam najednou nebyl.

Objal jsem ji, přitiskl se k ní a plakal. Byly mi tehdy sice jen čtyři roky (a Chanele šest), ale uvědomoval jsem si, že něco není v pořádku. Matka nás všechny políbila a z očí se jí vyhrnuly slzy, ale pak už nás otec znovu odvedl ke strýci Fišelovi.

Podrobnosti o tom, co se stalo, jsme se dozvěděli, až když jsme byli starší. Babička řekla rodičům, ať jedou do Radomi a vyhledají jistého doktora Pešku, odborníka na porody ovládajícího i císařské řezy. Vydat se tam mohli jen autobusem, který zajišťoval spojení mezi oběma městy pouze jednou denně (taxíky v té době ještě neexistovaly). Otec matku požádal, aby co nejdřív vyrazili, ona však odmítla, jelikož už sedmdesát dvě hodiny trpěla bolestmi, což ji velmi oslabilo.

Počkali ještě den, ale v pondělí ráno matka řekla: „Už to nemohu vydržet a je mi jedno, co podnikneš, jen se ze mě pokus dostat to dítě! Otec se tedy rozhodl obrátit na jediného lékaře v našem městě, nově příchozího. Byl to sice mladík, který právě dokončil studia medicíny, ale jiná možnost se v tu chvíli nenabízela. Doktor po příjezdu informoval, že plod má velkou hlavu, takže neprojde ven, a předložil návrh, aby se obětoval kvůli záchraně života matky. Když pak do ní vložil příslušné nástroje, propíchl mu záda a plíce, a teprve poté zjistil, že dítě leží uvnitř bočně, takže jej narovnal a již mrtvé vytáhl ven.

Možná, že už jen kvůli tomuhle matka nebyla schopna dál žít. Na otce v tu chvíli zakřičela: „Michoeli, umírám, cítím to, mám strašlivé bolesti!“ Nedostala žádná sedativa ani narkózu, nic, zůstávala plně při vědomí, takže všechno vnímala, a vzápětí odešla z tohoto světa. Svědky tragédie přitom byli otec i mí dva starší bratři Ičele a Majlech, protože bobešin domek sestával pouze z jedné místnosti.

Já, Chanele a Mojšele jsme té noci leželi společně na posteli u strýčka Fišela. Když vešel otec, plakal a pěstmi se bušil do hlavy; pamatuji si to, jako by to bylo dnes. Pak nám řekl: „Děti, už nemáte matku, vaše matka zemřela.“

Měl jsem velké problémy přijmout skutečnost, že maminka už je opravdu po smrti, protože já ji předchozího večera, kdy mne vzala k sobě do postele, neviděl zesnulou, ale naopak živou. Pohřbu, který se konal v úterý, jsme se každopádně ani já, ani Mojšele a Chanele zúčastnit nesměli, na ty chodily děti až tak od devíti nebo desíti let, takže tam byli pouze oba mí starší bratři.

Následně si vybavuji, jak jsme u mé babičky, kde jsme tehdy všichni spali, drželi tradiční šivu, tedy týden smutku ukládaný židovskými zákony. Otec nám přinesl svíčky, abychom se chovali důstojně ve chvíli, kdy se tam dostaví lidé k davnen čili pomodlení a vyjádření soustrasti pozůstalým. Se mnou nemluvili, jen všichni plakali a něco si říkali mezi sebou, zatímco já jsem stále nebyl schopen úplně pochopit, čeho jsem stal svědkem.

Po skončení šivy nenavštívil otce ani jeden z našich příbuzných. Později jsem se dozvěděl, že babička z matčiny smrti vinila právě jeho, poněvadž byla přesvědčena, že ji nevzal autobusem do Radomi kvůli vydání, které by to přineslo. On nicméně za její skon odmítal přijmout plnou zodpovědnost, netušil, že je třeba v dané situaci dítě přivést na svět císařským řezem, a matka navíc odmítala někam jet. Kdyby věděl, že je její život v takovém ohrožení, tak by samozřejmě neváhal a jel.

Matka zemřela koncem ledna, podle židovského kalendáře šestnáctého dne měsíce ševat. O měsíc později, kdy se pro změnu slavil Purim, poslal otec Ičeleho a Majlecha k babičce, kde jsem stále ještě pobýval já a Mojšele. Měli s sebou dort coby šalech-mones, tedy tradiční dar v podobě pokrmu. Když tam oba dorazili a jménem otce jí popřáli, řekla: „To je tedy guter (dobrý) Purim, tohle. Odneste ten dort vaší matce na hřbitov, protože já od něj nic nechci.“ A tak se bratři i s dortem zase vrátili k otci a vyřídili mu její vzkaz, který ho nesmírně rozlítil, protože říct něco takového dětem bylo neodpustitelné.

Po této události jsme se s Mojšelem zase vrátili domů a otec a babička už od té chvíle spolu nemluvili ani se nenavštěvovali, prostě konec. Veškeré styky s ním přerušili i mí strýcové a tety, už s ním nechtěli mít nic společného, a jejich vztah se změnil v trvalou nenávist. Otec tím pádem nabyl pocitu, že jej všichni opustili, protože v Kožnicích nežili žádní jeho příbuzní, jen ti z matčiny strany, a to na něj působilo velmi depresivně.

Když jsem povyrostl, zjistil jsem, že z matčiny smrti viní otce i mí starší bratři; zastávali názor, že ji tehdy neměl poslouchat a měl ji vzít do Radomi za každou cenu, jelikož trpěla příliš velkými bolestmi a byla příliš vyčerpaná, než aby mohla sama učinit nějaké rozhodnutí. Ohlížet se v čase a říkat, co se v dané chvíli mělo dělat, je ale samozřejmě snadné.

Tragédie související se smrtí matky se vznášela nad všemi stránkami našeho rodinného života a pronásledovala mne až do dospělého věku. Nemám mnoho vzpomínek na dobu, kdy ještě žila, ale vybavuji si oslavy svátku Pejsech (Pesach), kdy musel být každý oblečen do něčeho nového. Byly mi tehdy tři roky a matka mi koupila námořnickou uniformu s velkým límcem a k tomu kravatu a klobouček se stuhami. Hrozně se mi to líbilo, byl jsem štěstím bez sebe.

***

Otec zůstal sám s pěti dětmi, přičemž ani jednomu ještě nebylo jedenáct let. Během dne se věnoval prodejně a večer vařil a staral se o Mojšeleho.

Třicet dní po svátku Purim začal Pejsech, na který se velmi poctivě připravoval, i když nikoho kromě nás neměl.3 Byla to naše první slavnostní večeře sejder bez matky. Následujícího dne, po návštěvě šul, tedy synagogy, jej přepadla veliká únava, tudíž mně a sestře řekl, abychom se Mojšeleho ujali, a šel si na chvíli lehnout. Panovalo pěkné počasí, takže jsme všichni tři seděli venku a hráli si, než jsme zjistili, že náš malý bratr má plné plíny; ani já, ani sestra Chanele jsme však nevěděli, co máme podniknout. Nic jiného se taky nedalo očekávat od šestileté dívenky a čtyřletého chlapce, že?

V tu chvíli procházela kolem jedna sousedka, a když zjistila, co se děje, sundala bratříčkovi tu farkakte (špinavou) plínu a nakrmila ho, ale taky odešla říct, co se stalo, naší babičce. Ta se brzy nato objevila (všichni jsme stále byli venku) a oznámila nám: „To dítě si vezmu a od nynějška bude u mě.“ Sestra měla ovšem dost sejchl, tedy rozumu, aby odpověděla: „Proč tohle děláš? Než si šel tatínek lehnout, řekl nám, abychom Mojšeleho hlídali, ale teď až se probudí, nikde ho neuvidí, takže já mu to jdu říct.“

„Nebuď ho, nic mu neříkej,“ odpověděla jí bobeši, načež našeho malého bratra popadla a odešla s ním k sobě domů. My jsme věděli, že otec a jeho tchyně se nemají rádi, ale pro mne a pro Chanele to pořád byla naše babička a byli jsme součástí její rodiny. Tatínek nám sice nařídil, abychom ji nenavštěvovali, my to však přesto, aniž o tom věděl, občas udělali.

Každopádně když se probudil, řekli jsme mu, že přišla bobeši a Mojšeleho si odnesla. Na to začal hrozně řvát, jako by si na nás vyléval veškerou bolest, kterou měl ve své zahořklé mysli, a pak nás pro bratříčka poslal. Když jsme tedy k babičce dorazili, spustili jsme na ni křikem, aby nám děťátko vrátila, protože jinak nás otec zabije, ona však odpověděla: „Ale nezabije, bude naopak rád, že se o to dítě někdo postará, tomu je u mne líp. Řekněte tatínkovi, ať už vás ke mně neposílá, a pokud chce přijít on sám, ať to udělá, ale dám mu, co proto. Toho chlapečka vůbec neměl nechat v péči malých dětí a jít spát.“ A tak jsme mu to po návratu domů vyřídili, a tím celá ta přetahovaná skončila, Mojšele prostě zůstal u ní.

Já jsem byl názoru, že je to tak dobře, a to samé si myslela i Chanele. Byli jsme sice oba ještě malí, ale i v tak raném věku jsme si uvědomovali, že bobeši se o bratříčka postará lépe, zvlášť když ji mohla pomoci její druhá dcera Perla, tedy naše teta, která se ještě nevdala a bydlela s ní. Do té doby jsem se o Mojšeleho musel celý den starat já a sestra, protože otec pracoval v obchodě.

Později, když už bratr uměl chodit a taky srozumitelněji mluvit, ho babička posílala každé ráno k nám s plátěným pytlíkem kolem krku, aby od nás dostal nějaké pečivo. Pokaždé nám na prahu oznamoval: „Přišel jsem pro ty housky, máte mi dát housky.“ Otec mu je tedy vložil do pytlíku a on vyběhl zase zpátky na ulici, kde už na něj čekala bobeši. Tenhle rituál byl pro něj příležitostí, jak mít alespoň nějaký kontakt se svou rodinou.

***

O několik měsíců později, v létě roku 1924, přesvědčili otce jeho kamarádi, aby poslal Ičeleho a Majlecha do ješivy, tedy židovské školy, ve městě Siedlce, protože starat se o tolik dětí bylo podle nich nad jeho síly. Alespoň na čas by se mu ulevilo, říkali (u nás bylo ostatně vždy všechno „dočasně“).

Ičele měl jedenáct let a chodil do třetího ročníku státní školy, zatímco devítiletý Majlech do druhého. Většina našich spoluvěřících, zejména chasidé, nechtěli posílat své děti do gojiše (nežidovských) škol, ale můj otec zastával názor, že je dobré mít i sekulární vzdělání. Mí bratři teď ovšem měli odjet do značně vzdáleného města, kde by v tamní ješivě, pravda slavné, museli absolvovat striktně církevní výuku, takže oba brečeli.

Ta škola jim po nastoupení našla rodinu, která chlapcům v rámci charity jednou denně dala najíst, ale spát museli na lavici v bejs-medreš, tedy studovně, jak to v ješivě chodívalo v případě chudých dětí. Po nějaké době se počet rodin ochotných děti živit začal zmenšovat, takže bratři si jídlo museli začít obstarávat sami, ačkoli neměli žádné peníze.

Domů jezdili na podzim, kdy se konaly největší židovské svátky, tedy Roš-hašone, Jom-Kiper a Sukot, a někdy také na jaře, kdy se slavil Pejsech, ale to bylo všechno, prostě jen dvakrát do roka. Líčili mi, jakou bídu v té ješivě musejí snášet, až jsem měl slzy na krajíčku.

***

Když mi byly tři roky a žila ještě matka, začal jsem chejder, abych se naučil hebrejsky a taky se věnoval nejrůznějším náboženským tématům. „Chejder“ znamená doslova „místnost“, a jde o velmi výstižné pojmenování, jelikož výuka probíhala v jídelně kantorova bytu spojené s kuchyní. Zatímco se mi to či ono vysvětlovalo, jeho žena jedním okem sledovala, jak si jejich mladší děti hrají na zemi, a druhým dohlížela na nemluvně ležící v kolébce.

Když mne tatínek vedl do chejderu poprvé, bylo mi hrozně, protože bratři mi vyprávěli, jak učitelé přísně dbají na to, aby se žák neustále věnoval daným předmětům, a pokud zlobí, uchylují se k tělesným trestům. Otec se mne nikdy neptal, jestli mám strach, a já se mu to bál říct, o takových věcech člověk s dospělými prostě nemluvil. Zatímco on ten den bral téměř jako svátek, každému přítomnému dítěti dokonce přinesl bonbón, já jsem ze všeho nejdřív chtěl zjistit, jak vypadá bič, který měl vyučující.

Učitel byl opravdu přísný a proužky kůže přidělané k dřevěné rukojeti biče byly tak dlouhé, že když jím práskl, mohl dosáhnout na žáka sedícího u opačné strany stolu. Většinou se ale netrefil, možná, že úmyslně, nevybavuji si, že bych já nebo i někdo jiný opravdu dostal ránu.

První věc, kterou nás v chejderu učili, bylo odříkávat Šema,4 abychom se uměli modlit. Když pak rodila nějaká žena, přivedli naši třídu tříletých a čtyřletých dětí do jejího domu, abychom Šemu recitovali pro ni a pro dítě, to jim mělo přinést štěstí a také ochranu před veškerými démony, kteří by se mohli vyskytovat v jejich domě. Na tento rituál jsme se vždy těšili, protože jsme po jeho skončení dostali cukrátka.

Také jsme si vštěpovali do paměti hebrejská písmena a zkoušeli vyslovovat samohlásky, a přitom si zpívali píseň Ojfn pripečik o tom, jak se děti učí alef-bejs, tedy abecedu. Její text vypadá následovně:

„V jizbě u kamen

rabín učí děti abecedu.

Děti, později poznáte,

kolik slz stojí v těchto znacích.

Ale až budete jednou znavené

a plné hořkosti,

načerpáte z těchto písmen

znovu odvahu.“

Když pršelo nebo byla zima, přiváděly některé matky své děti do chejderu o něco později, nebo je dokonce nechaly doma, protože byly starostlivé a milující a chtěly, aby se cítily dobře. Já jsem se po smrti mé maminky takovému privilegiu těšit nemohl, takže jsem ty spolužáky vnímal jako rozmazlené.

V pěti letech už jsme uměli číst hebrejské texty, takže jsme postoupili do vyššího ročníku, kde vedl výuku jiný rabín. Toho jsem měl rád, učil nás chápat Chumeš, tedy Pět knih Mojžíšových, obzvláště blízká mi však byla především rebecin, jeho manželka, jelikož mi dávala jídlo, které jiné děti nedojedly – přistupovala ke mně s rachmones (soucitem), jelikož jsem neměl matku. Nejdřív jsem to nechtěl přijmout, ale šlo o člověka velmi diskrétního, takže mi pokrmy nenabízela před ostatními.

Tou dobou už jsem měl pejzy sahající až pod tváře a nosil jsem dlouhý černý chasidský kabát a malou kulatou čepičku. Byl jsem na to, že chodím oblečený jako malý Žid, pyšný, prostě se ze mne stal menč. Ne všichni žáci se oblékali takovýmto způsobem, mnoho Židů v našem městě nevyznávalo chasidismus, ačkoli jejich děti chodily do stejných chejderů. Rodiče, byť nepatřili k ortodoxním, je tam prostě posílali, aby už v raném věku získaly judaistické vzdělání.

Byl jsem nejlepším žákem ze třídy, takže mne rabín naučil řeč pro jistou slavnost na počest bohatého spolužáka, jehož rodina vlastnila továrnu na cukrovinky. Mé vystoupení mělo velký ohlas, ale já jsem hned po jeho skončení odešel. Zřejmě mne potom hledali, protože předpokládali, že zůstanu i na občerstvení, takže jsem na sebe měl opravdu velkou zlost. Podávaly se totiž vybrané lahůdky, na nichž bych si nepochybně pochutnal, ale co chcete od pětiletého kluka. Ta řeč mne nicméně v Kožnicích proslavila, všichni účastníci té akce mne pak zvali do svých obchodů a chtěli, abych jim ji zopakoval. Ze začátku jsem to dělal gratis, protože jsem něco takového bral jako čest, ale časem jsem se stal chytřejším a říkal si o pět grošů, což jim nečinilo problém a já měl peníze na bonbóny. Později jsem tuto taxu dokonce zvýšil a začal to celé vnímat jako dobrý byznys.

***

Můj otec musel plnit roli obchodníka, otce, matky, kuchaře, prostě „děvečky pro všechno“, a už to nezvládal. Najednou, asi rok po smrti maminky, ještě před Pejsechem v roce 1925, onemocněl, začal vykašlávat krev a ukázalo se, že má zápal plic. V té době jsme doma byli jen já a Chanele (Majlech s Ičelem studovali v ješivě v Siedlcích a Mojšele stále ještě žil u babičky) a musím říct, že nás ten jeho zdravotní stav velmi vystrašil, mysleli jsme si, že umře. „Budou z nás jesojmem (sirotci), nebudeme už mít nikoho. Co se s námi stane? Díky bohu, že máme alespoň bobeši,“ říkal jsem si. Už v pěti letech jsem uvažoval jako dospělý člověk.

Dost pro nás tehdy udělali otcovi přátelé; každý den nám přinesli něco k jídlu. Babička chtěla, abychom se ubytovali u ní, ale to jsme odmítli. „Přece se pamatuješ, co to s otcem udělalo, když sis vzala k sobě Mojšeleho,“ připomněli jsme jí. „Pokud bychom žili u tebe i my, určitě by zemřel, a něco takového nesmíme dovolit.“ Ona takový argument pochopila, nicméně pomoci tatínkovi se nepokusila, byli vůči sobě naprosto brojgez, tedy zahořklí a nesmiřitelní.

Neměli jsme samozřejmě žádného rodinného doktora ani peníze na lékařskou péči. O otce se staral jeho dobrý kamarád Ezra Rosen, který pro něj dokonce našel i felčara. Na tyto lidi se obyvatelé našeho města obraceli v případě většiny zdravotních problémů. Nebyli to skuteční doktoři, ovládali však všechny druhy přírodního léčitelství.5

Znovu k nám přišla babička, aby nás odvedla k sobě, ale my jste to i nadále odmítali. Mluvila s ní vždy Chanele, dané situaci rozuměla lépe než já. Otec stonal několik týdnů, ale nakonec se díkybohu zotavil, což jsme považovali za zázrak. Od té chvíle nám ale vařili jeho přátelé, tatínkovi už to nedovolili. Každý den jsem nosil teplé jídlo z jejich domků až k nám. Jednou jsem ten hrnec upustil a všechno vypadlo ven, takže jsem začal brečet, protože to znamenalo, že tentokrát budeme o hladu. Sousedi si toho ale všimli a řekli: „Netrap se tím. Pojď, dáme ti to znovu, jen tatínkovi neprozraď, co se stalo.“

Byl to těžký život, to vám říkám, a všichni kamarádi otci radili, aby se znovu oženil.

***

Nakonec tak opravdu učinil, a to v roce 1926. Jeho druhá manželka měla shodou okolností stejné křestní jméno jako ta první, tedy Malke. Mně bylo tehdy šest nebo sedm a poznal jsem ji ještě před jejich svatbou, když mne a sestru nechal otec jednou v prodejně a šel s ní do vedlejšího domku, k sousedovi. To byl jeho dobrý kamarád, zatímco ona se pro změnu velmi přátelila s babiččinou mladší dcerou Perlou, ale znala i mou matku.

Já jsem byl takový malý všetečný rošťák, takže jsem řekl sestře: „Když za nimi teď půjdu a požádám ho o peníze na chale mit jagdes, dá mi je, protože jinak by se před tou dámou cítil trapně.“ To, po čem jsem toužil, byl velký třírohý dort plněný borůvkami, naprosto úžasný, ale ne zrovna levný, neboť stál deset grošů.

Na to setkání nikdy nezapomenu. Šel jsem k sousedovi, který bydlel o čtyři domy dál, a tam jsem se od jeho ženy dozvěděl, že jsou oba v pokoji nahoře. Když jsem vešel dovnitř, právě popíjeli čaj. Otec mi se slovy „tohle je slečna Wilczeková“ svou nastávající představil, takže jsem k ní přistoupil a podal ruku, načež mne vyzval, abych ji tu ruku políbil, a já poslechl, jelikož nás vždy učil, že když se seznamujeme s nějakou ženou z rodiny, je správné udělat právě něco takového. Musím říci, že se chovala velmi srdečně; zeptala se, jak se jmenuju, a když jsem jí odpověděl, řekla, že Chil byl i její milovaný bratr, který bohužel zemřel.

Poté mi tatínek položil otázku, zda bych chtěl, aby se přítomná slečna stala mou matkou, a já prohlásil: „Jistě, to by bylo úžasné.“ Až tehdy se zeptal, proč jsem vlastně dorazil, zda do obchodu přišel nějaký zákazník a jestli má za ním se mnou skočit. „Ne,“ odpověděl jsem, „jen jsem si říkal, že bys mi třeba mohl dát deset grošů na chale mit jagdes.“ Za dané situace samozřejmě nemohl jinak, takže jen řekl: „Dobrá, i když jsi s tím mohl počkat.“ Peněženku ale nečekaně otevřela ona a dala mi padesát grošů, což byla pro mne spousta peněz. Otec mne upozornil, že těch zbývajících čtyřicet mám přinést zpátky, nicméně ona mne vybídla, ať celou částku utratím. Byla mi sympatická a já jí také. Opět jsem jí políbil ruku a utíkal za svou sestrou, abych jí sdělil, čeho jsem dosáhl.

Když chtěl otec později vědět, co si o ní myslím, odpověděl jsem: „Tateši, ona bude dobrou mameši.“ To se nelíbilo mé sestře, která se na mne obořila: „Z čeho jsi tak nadšený? To přece není tvoje matka!“ „Máš pravdu, naše matka to není, ale my přece matku potřebujeme, ne?“ vysvětlil jsem jí. „Buďme šťastní, že nám ji otec chce dát.“

Poté, co se konala svatba, nás otec vyzval, abychom jeho nové ženě říkali mameši. Chanele, Mojšele a já jsme to dodržovali, ale mí dva starší bratři nechtěli, takže jim navrhla, aby se na ni obraceli jako na mume, což znamená nevlastní matka. Ani to se jim ovšem nelíbilo, jelikož by to bylo jinak než v případě jejich zbývajících sourozenců, a tak ji prostě neoslovovali jménem.

Tatínek v té době dosáhl zhruba osmatřiceti let. Ona měla o něco méně a také už prožila jedno manželství s mužem z Kožnic, který onemocněl a zemřel. Děti z toho svazku žádné nevzešly, a stejně tak ani z toho s otcem, což bylo ovšem v pořádku, protože on už žádné další mít nepotřeboval.

Přibližně ve stejný čas pro mne tatínek nechal objednat nové boty u ševce, možná abych je měl na sobě na jeho svatbě. Tehdy si člověk něco takového ještě nemohl koupit v obchodě, ušil mu je na zakázku obuvník, což pokaždé dost zatížilo rodinný rozpočet, zejména když jste byli chudí. Boty mi naneštěstí byly malé, nicméně už se za ně zaplatilo, takže jsem v nich chodil, dokud se nerozpadly, i když dřely, a tatínkovi jsem to nikdy neřekl.

Žili jsme všichni i nadále v té jedné místnosti v zadní části prodejny. Rozdělovalo ji sice několik desek, ale ty nedosahovaly až ke stropu. Lůžka pro oba dospělé byly v jedné půlce, aby měli alespoň trochu soukromí, a postele dětí se nacházely v té druhé. Mělo to celé být jen dočasné řešení během první světové války, ale nakonec jsme tam všichni pohromadě žili velmi dlouho, jen s tím jedním přepažením uprostřed.

***

Několik měsíců poté, co se otec znovu oženil, Mojšele onemocněl. Šlo o jakýsi ošklivý zánět v krku, kdy se mu tam vytvořily velké puchýře a hrozilo, že se udusí.6 Bylo třeba jej dopravit do Radomi do nemocnice, takže babička a má nevlastní matka přesvědčily řidiče autobusu, aby je tam i s mým bratrem okamžitě odvezl. Mameši měla s bobeši dobrý vztah, navíc se pořád kamarádila s její dcerou, naší tetou, a uzavřený sňatek na tom nic nezměnil. Když se tudíž Mojšele uzdravil a všichni tři se vrátili do Kožnic, babička přestala být neoblomná a Mojšele se zase vrátil k nám.

***

Někdy v roce 1928, již poté, co se otec oženil, přijeli domů na Pejsech Ičele a Majlech. Tou dobou už pobývali v ješivě tři roky a tamní studium vysloveně nenáviděli. Ičele se učil náboženské texty, ale protože to dělal z donucení, v Boha nevěřil. Při sejderové večeři se dal do pláče a vzlykal: „Tateši, já už tam nechci, já už se tam nevrátím.“ O něčem takovém nechtěl otec ani slyšet, poněvadž si přál, aby se z nich stali velcí znalci Tóry, tedy talmidej chachomim. Jeho jediným životním cílem bylo vzdělat své děti v židovské víře.7

Bratři se tudíž s prosbou o pomoc obrátili na babičku a ta přišla s nápadem, ať zůstanou v Kožnicích a vyučí se nějakému řemeslu. „Začnete si sami vydělávat a otec už vám nebude moci říkat, co máte dělat,“ podotkla. Tím oběma dodala odvahy, aby se mu vzepřeli, a navíc jim našla místo, kde se mohli stát gemaš-machery, lidmi, kteří stříhají kůži pro svrchní části bot.

Když se to tatínek dozvěděl, zlostí jej málem ranila mrtvice, to vám mohu říct, ale v té chvíli se do toho vložila má nevlastní matka. „Michoeli,“ řekla, „já už ti je nedovolím poslat zpátky, takový život, kdy musí prosit o jídlo u někoho jiného, si nezaslouží, to jim vůbec neprospívá.“ Ičele s Majlechem už se tam pak opravdu nikdy nevrátili. Ona prostě byla laskavá a s námi dětmi soucítila. Když bratři přijeli domů, měli špinavé oblečení a v něm i ve vlasech vši, ale ona se hned pustila do čištění a my jsme ji za to milovali.

***

Většina Židů v našem městě byli buď obuvníci, nebo střihači kůže. Mí bratři se rozhodli pro druhý obor, který se považoval za více ejdl, tedy lepší, nicméně otec to i tak bral jako šend (potupu).

Pár zlotých navíc bylo rozhodně třeba, protože někdy jsme neměli ani na dost jídla. Stávalo se, že jsme museli čekat až do čtyř hodin odpoledne, než tatínek v hodinářství vydělal dost peněz, aby mohl koupit bochník chleba. Nápis na jeho obchodě sice hlásal, že prodává i klenoty, ale on neměl na to je od šperkařů kupovat.

Prvních několik měsíců pracovali bratři bez nároku na finanční odměnu. Majlech byl ale nadaný a brzy se stal obratným střihačem, dokázal to dělat s menším množstvím kůže a taky zvládl šití svršků na stroji. V Evropě (a zejména v Polsku) zuřila tehdy, začátkem třicátých let, strašlivá hospodářská krize a boty se prodávaly na úvěr, přičemž šéf nemohl vyplácet mzdu, dokud zákazník nezaplatil.

V jednu chvíli už zaměstnavatel dlužil Majlechovi přes šest set zlotých, tedy skutečný majlant! Nakonec bratr takříkajíc prohlédl a odešel od něj, načež on přišel za naším otcem a stěžoval si, že jeho syn dal výpověď. Na to mu tatínek řekl: „Vypadni, ty gonefe (zloději), radši mu zaplať, nebo tě zažaluju.“ Tak daleko to však nedošlo.

***

Mume byla srdečná, milá a taky krásná. Vycházela se všemi z nás dobře, tedy kromě mé sestry, jelikož Chanele si žádnou „cizí“ mámu nepřála a vždy hledala způsoby, jak jí odporovat – prostě dvě ženy, však to znáte. Nakonec se však s ní musela naučit žít v jedné domácnosti.

Situace se zhoršila, když začala mít mumina matka, která žila ve městě Sandoměř, problémy se zrakem. Postupně viděla čím dál méně, ale odmítala se vzdát svého obchůdku. Když jí moje nevlastní matka odjela pomáhat poprvé, zůstala u ní asi týden, než se její zdravotní stav zlepšil, ale příště to byly už týdny dva, pak celé měsíce a někdy i půl roku. Pokaždé, když se zase vrátila k nám, přišel dopis nebo telegram, že se stará paní potýká s něčím jiným, i když to nebyla pravda, takže její dcera si vždy zabalila kufr a znovu za ní pospíchala.

Otec v takových chvílích neměl manželku a my děti matku a zodpovědnost za domácnost padla na mou sestru, pro mladou dívku úkol nad její síly. Byla z toho nešťastná, ale snažila se, mimo jiné samozřejmě vařila, i když to jsem někdy dělal i já nebo Mojšele.

Tak to probíhalo celá léta. Zpočátku k nám mume přijížděla alespoň na svátky, ale později už ani to ne. Mám přitom dojem, že by vše bylo jiné, kdybychom byly její biologické děti.

Jednou do Sandoměře vzala i mně a Mojšeleho, a chtěla tam nakonec přesunout celou rodinu. Říkala otci, že v Kožnicích nikdy nebude prosperovat, zatímco to druhé město mělo více obyvatel a bohatších, takže by si tam mohl otevřít klenotnictví a vzmoci se. Mně připadalo, že je to dobrý návrh, ale tatínek byl tvrdohlavý a taky se bál, aby nebyl závislý na své tchyni, která jej neustále kritizovala. Mume jej při každé hádce štochovala (popichovala) citováním jízlivých poznámek své matky, a my děti jsme to všechno slyšeli.

Otce způsob, jakým se vyvíjel jeho život, skličoval a ztratil vůli a rozhodnost něco měnit. Každému v Kožnicích s něčím radil, ale sám si pomoci nedokázal. My jsme tomu tehdy nerozuměli, ale dnes už je mi jasné, proč mume tak dlouho zůstávala v Sandoměři – byla to pohledná žena z velmi solidní rodiny, vždyť její matka vlastnila domek s obchodem, zatímco u nás se tísnila v jedné místnosti s manželem a pěti dětmi a žila tam o hladu a v bídě.

Ona i otec se pravda snažili nepříznivé situaci co nejlépe čelit, chovali se k sobě s respektem a měli se rádi, každý den si dokonce psali dopisy. Do Sandoměře se však otec nikdy neodstěhoval a mume jen zřídkakdy přijížděla k nám.

***

V roce 1927 jsem nastoupil do státní chlapecké školy. Výuka probíhala od osmi ráno do jedné po obědě, načež jsme se odebrali do chejderu, kde jsme zůstávali do osmi večer a často ještě déle. Docházeli jsme tam celý rok, dokonce i v létě, tedy o školních prázdninách.

V té době jsem měl už za sebou měsíce studia Talmudu s komentáři. Šlo o obtížné texty, a abych byl připraven na příští den, musel jsem zadané kapitoly číst opakovaně, zpravidla i doma.

Ve škole to bylo snazší, protože jsem začínal v první třídě. Mluvil jsem zprvu jen lámanou polštinou, stejně jako většina židovských dětí, jelikož doma jsme hovořili pouze v jidiš. Dobře jsem ten jazyk začal ovládat až někdy v páté nebo šesté třídě.

Ve vstupní hale visel na zdi velký kříž, takže člověk si připadal, že vchází do kostela. Den začínal nástupem a potom musel každý vestoje odrecitovat katolickou modlitbu v polštině a obracet se s ní k Ježíšovi. Vedení školy i celé země chtělo, aby tak činili i židovští žáci, ale jejich rodiče se proti tomu bouřili, takže nakonec učitelé souhlasili, že tyto děti budou mlčet, nebo alespoň místo „Pochválen buď Ježíš Kristus“ říkat „Veleben buď Bůh“. Jarmulku, tedy čepičku, jsme ovšem nosit nesměli, i když to požadovalo naše náboženství, takže jsme při sezení v lavicích byli bez pokrývky hlavy, a při polských modlitbách jsme navíc museli stát. Inu, státní škole se člověk obtížně přizpůsoboval.

Mezi jednotlivými předměty byly přestávky, ale nežidovští žáci si s námi nikdy nehráli a nikdy nás nebrali jako rovnocenné. My jsme se vždy shromažďovali v jednom kruhu a hráli si jako uzavřená skupina. Oni nám přitom často sprostě nadávali a taky vyhledávali nejrůznější způsoby, jak by nás mohli fyzicky napadnout, zmlátit, a to i když se díval učitel. Nezaměřovali se na někoho konkrétního, vybrali si vždy toho, kdo byl zrovna nejblíž.

Já jsem mohl některé z těch Poláků zbít, nebyli zase až tak silní. Raději jsme si však od nich nechali dát pěstí a mlčeli, než abychom jim to vrátili. Kdykoliv totiž mezi křesťanským a židovským klukem vypukla nějaká rvačka, učitelé vždy stáli na straně toho prvně jmenovaného a vinu kladli tomu druhému; řídili se jakýmsi nepsaným zákonem, že spravedlnost nikdy nemůže být na naší straně. Je sice pravda, že někteří polští žáci se agresivitou nevyznačovali a s těmi jsme vycházeli, nicméně ty dvě skupiny se v žádném případě neprolínaly.

Naši rodiče očekávali, že budeme dobří chasidští chlapci, takže jsme se na rozdíl od těch nežidovských nevěnovali žádnému sportu. Proč bychom měli ztrácet čas třeba kopáním do míče, když jsme mohli sedět u stolu a studovat Tóru? Taková prostě byla tradice. Mně se protivila, zejména když jsem sledoval, jak si to ti druzí užívají, ale nikdy jsem si samozřejmě nestěžoval. Pokud bych řekl otci, že bych chtěl jít ven si hrát, myslel by si, že jsem se zbláznil.

Měli jsme pravda předmět zvaný Tělocvik, při němž jsme hráli například fotbal nebo házenou, ale polští spolužáci nás nikdy nenechali na pokoji, trefovali se do nás míčem. Když navíc učitel viděl, že v nějakém zápase vyhráváme, ukončil jej.

Ve třídě jsme se nemuseli nijak separovat od těch druhých, ale stejně jsme vždy tiše seděli vzadu, v posledních řadách. Někteří učitelé byli fajn, ale ve většině případů šlo o antisemity. Když například vypravovali nějaký příběh, kde figurovala záporná postava, přirovnávali ji k Židovi. Učitel, který nás měl na dílny a vysvětloval nám, jak používat nástroje na práci se dřevem, zase přirovnával rukojeť hoblíku, s nímž se hladila prkna, k židovskému nosu. I když jsme tvořili čtyřicet nebo i padesát procent třídy, vždy v nás ti ostatní vyvolávali pocit, že jsme jacísi nevítaní outsideři.

Výuka probíhala i v sobotu, ale židovské děti tehdy do školy nemusely, protože to byl šábes neboli šabat. Z výkladu toho dne nás však v pondělí učitelé zkoušeli, a když jsme si stěžovali, že je to nespravedlivé, říkali: „To je váš problém, měli jste taky přijít.“

Poblíž naší prodejny bydlel jeden polský kluk, jmenoval se Kazimierz Sikolowski, který byl sympaťák (jeho rodina vlastnila hospodu). Občas jsme spolu u nás psali domácí úkoly, především mi však vždy řekl, co se probíralo v sobotu, takže otec přišel s návrhem, abych mu za to dával bonbóny. On by to sice Kazi dělal i bez nich, ale já jeho pomoc potřeboval každý týden, takže mi připadalo, že si zaslouží alespoň nějakou odměnu.

2

Léta dospívání a výroba hodinek (1931–1938)

„Jsou čtyři typy žáků – podle svého nadání a podle svých schopností.

Snadno nabývá a snadno pozbývá – ztráta je větší než zisk.

Obtížně nabývá a obtížně pozbývá – zisk je větší než ztráta.

Snadno nabývá a obtížně pozbývá – to je dobrý úděl.

Obtížně nabývá a snadno pozbývá – to je zlý úděl.“

Mišnah, Pirkej Avos, 5:15 (vydáno v roce 1994 nakladatelstvím Sefer Praha, překlad Bedřich Nosek)

Když jsem byl v pátém ročníku, zavedla škola nařízení, že žáci do ní nesmí chodit v dlouhých chasidských kabátech a na hlavě mít pejzy. Polská vláda se dokonce snažila nechat něco takového schválit v parlamentu coby oficiální zákon. Můj otec ovšem podobný zákaz odmítal vzít na vědomí a nevěřil ani, že pro něj poslanci zvednou ruku. „A i kdyby ano, nedovolím, abys chodil oblékaný jinak, to tě prostě raději z té školy vezmu,“ dodal.

Já jsem si ji ale přál dokončit, poněvadž jsem se v ní naučil základy, důležité pro život v mé rodné zemi – číst a psát v polštině a mít znalosti v literatuře, dějepise a zeměpise i v matematice, fyzice a chemii. Nechtěl jsem být jako jiní Židé, kteří se od křesťanských obyvatel kolem sebe naprosto separovali, naopak jsem se toužil naučit jejich jazyk a být brán jako každý jiný občan, tudíž jsem si ty pejzy ustřihl. Věděl jsem přitom, že budu „jíst cores” tedy že si tím říkám o problémy, a když jsem přišel domů a s otcem se kvůli tomu pohádal, padl na mne smutek. Mé lokny však byly každopádně pryč a zákonodárným sborem navíc nedlouho předtím prošel zákon o povinné školní docházce minimálně do sedmého ročníku včetně, takže tatínek nakonec ustoupil.

Zatímco ostatní židovští kluci už se začali také jinak oblékat, já musel dál chodil v dlouhém černém kabátě. Ten měli sice stále na sobě ještě i další dva chasidští chlapci, ti už se však v následujícím školním roce neobjevili, takže jsem zůstal jen já. Křesťanští spolužáci se mi samozřejmě posmívali, až si mne nakonec učitel vzal stranou a řekl: „Poslyš, Lengo, řeknu ti něco v tvém vlastním zájmu – jsi jediný, kdo pořád něco takového nosí, takže příště už to raději nech doma, jinak nebudu zodpovědný za následky.“

Došel jsem k závěru, že na toto téma se nemohu bavit se svým otcem. Když se od jednoho kamaráda dozvěděl, že můj bratr Ičele – který si mezitím začal říkat Izák – chodí po našem městečku v normálním krátkém kabátě, na sedm týdnů jej vyhodil z domu. Věděl jsem tudíž, že ve věci podle něj správného oblečení neustoupí a raději mne vezme ze školy pryč.

Ptáte se, jak jsem to vyřešil? Půjčoval jsem si krátký kabát, obnošený, ale nepotrhaný, od svého nejlepšího kamaráda, silného, svalnatého kluka, který se jmenoval Chamaira Salzberg a jehož rodiče, věřící, ale nikoliv Chasidé, vlastnili pekárnu. Ráno jsem vždy odcházel z domova v tom dlouhém, ale cestou do školy jsem se zastavil u nich a převlékl se, a odpoledne to samé v opačném sledu, načež jsem se odebral do chejderu.

Dával jsem si velký pozor, aby to otec nezjistil, on to však určitě věděl, protože jeho přátelé mne nutně museli v tom krátkém kabátě vidět, zejména v létě. Nic však neříkal, a ani já ne… Byla to mezi námi jakási gentlemanská dohoda.

Problémy jsem ovšem coby židovský kluk neměl jen ve škole, ale také když jsem se vzdálil z naší čtvrti. Občas jsem například chodil s Mojšelem navštěvovat strýce Aharona, bratra mé biologické matky, což znamenalo, že jsme museli projít částí města obývanou křesťanskými Poláky. Samotnému se mi tam nechtělo, protože místní hoši byli vždy připraveni mne zmlátit, jednou jsem si ale řekl: „Proč bych se měl bát jít tam sám? A just půjdu.“ Když mne pak skutečně obstoupila skupina kluků a jeden mne nazval hanlivým výrazem „židák“, tak to ještě nebylo tak hrozné, ale pak se mi jiný pokusil dát ránu, takže jsem popadl kámen. V tu chvíli začal utíkat a já jej po něm hodil a trefil ho přímo do hlavy; od té doby už si mne nevšímali.

Poláci nás také nazývali vrahy Krista, i když já věděl, že to není pravda. Jednou v létě, když mi bylo dvanáct, jsem si chtěl jít zaplavat do řeky hned za městem, ale Chamaira ani nikdo další z mých kamarádů neměli čas, tak jsem se rozhodl to risknout a vydat se k vodě sám. Když jsem tam dorazil, přistoupil ke mně nějaký místní rolník ve věku něco mezi dvaceti a třiceti lety, a zvedl ruku, aby mne uhodil, načež já řekl: „Moment. Proč mne chceš napadnout?“ Zarazil se a odpověděl, že neví. Celý náš rozhovor pak probíhal následovně:

Já: „Musíš k tomu přece mít nějaký důvod. Ublížil jsem ti já nebo někdo z mých spoluvěřících? Řekni, proč mi chceš dát pěstí?“