Přeložila Marcela Nejedlá

CHOCOLAT

Copyright © Frogspawn Ltd 1999

All rights reserved.

Translation © Marcela Nejedlá 2001, 2023

ISBN 978-80-249-5217-8

Obsah

Poděkování

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

Na památku mojí

prababičky Marie André Sorinové

(1892–1968)

Poděkování

Srdečně děkuji všem, kdo mi pomohli přivést tuto knihu na svět, za podporu, hlídání dítěte a odvahu, kterou mi občas trochu neobratně vlévali do žil. Kevinovi za veškeré papírování a Anouchce za půjčení Pantoufla. Děkuji též své nezdolné agentce Serafine Clarkeové a redaktorce Francesce Liversidgeové, dále Jennifer Luithlenové a Loře Fountainové a všem v nakladatelství Doubleday, kteří mi tak vycházeli vstříc. Můj zvláštní dík pak patří kolegovi spisovateli Christopheru Fowlerovi, který mi pomohl otevřít oči.

1

11. února

Masopustní úterý

Vpadly jsme přímo do víru masopustního průvodu. Vál vítr, na únor nezvykle teplý, plný vlahých sytých vůní lívanců a párků a sladkých vaflí připravovaných ve stáncích přímo vedle cesty a konfet smetaných z límců a manžet a kroutících se v příkopech jako bláznivý protějšek zimy. Z davů lemujících úzkou hlavní třídu vydechovalo přímo horečnaté rozčilení, všichni natahovali krky, aby zahlédli krepovým papírem zakrytý alegorický vůz, char, nazdobený stuhami a papírovými růžemi. Anouk to sleduje vykulenýma očima, v jedné ruce má žlutý balonek, v druhé dětskou trumpetku, vedle sebe má položený nákupní košík a po boku jí stojí hnědý pes s žalostným pohledem. Už jsme spolu masopustní průvody viděly – dvě stě padesát zdobených vozů vloni v Paříži během Mardi Gras, sto osmdesát v New Yorku, dva tucty pouličních kapel ve Vídni, klauny na chůdách, obrovské hlavy s kinklajícími se kašírovanými obličeji, mažoretky točící třpytícími se hůlkami. Ale v šesti má svět pro člověka zvláštní kouzlo. Dřevěná kárka narychlo ozdobená pozlátkem a krepovým papírem a výjevy z pohádek. Dračí hlava na štítě, princezna s vlasy z vlny, mořská panna s celofánovým rybím ocasem, perníková chaloupka z pomalované a nazdobené lepenky a v jejích dveřích čarodějnice kývající prstem se zeleně nalakovaným nehtem na skupinku ztichlých dětí… V šesti vnímáte detaily, kterých si o rok později už ani nevšimnete. Za vší tou kašírovanou nádherou, lepenkou a plastem Anouk pořád ještě viděla opravdovou čarodějnici, skutečné kouzlo. Vzhlédla ke mně a oči, modrozelené jako Země viděná z vesmíru, jí zářily.

„Zůstaneme? Zůstaneme tady?“ Musela jsem jí připomenout, aby mluvila francouzsky. „Ale zůstaneme? Ano?“ Pověsila se mi na rukáv. Vlasy měla z větru zcuchané jako cukrová vata.

Chvíli jsem přemýšlela. Je to stejně dobré místo jako každé jiné. Lansquenet nad Tannou, ani ne dvě stě obyvatel, sotva víc než tečka na mapě na spojnici mezi Toulouse a Bordeaux. Ledva ho zahlédneš a už je pryč. Jedna hlavní třída lemovaná šedivými, napůl roubenými domy choulícími se k sobě, pár postranních uliček, spořádaně rovnoběžných jako hroty vidličky. Kostel, zářící bělostnými zdmi, na náměstíčku s pár obchůdky. Po okolí rozhozené farmy. Sady, vinice, pruhy země oplocené a pečlivě rozdělené podle přísných zásad venkovského farmaření: tady jablka, jinde kiwi, melouny či endivie na černých plastových plachtách, vinná réva, jež se v bledém únorovém slunci zdá spálená a mrtvá, ale přesto čekající na nový život, který přijde v březnu… A za tím vším Tanna, malý přítok řeky Garonny proplétající se bažinatými pastvinami. A lidé? Vypadali stejně jako jiní, s nimiž jsme se setkaly; možná trochu bledí a šediví pod tím nečekaným sluncem. Šátky a barety měly stejnou barvu jako vlasy pod nimi – hnědé, černé či šedé. Tváře byly zvrásněné jako loňská jablka, oči v nich vypadaly jako hrozinky v seschlém těstě. Pár dětí, zářících červeně, zeleně a žlutě, vypadalo jako z jiného světa.

Jak se char těžkopádně sunul ulicí za traktorem, který jej táhl, jakási vysoká žena s hranatým, smutným obličejem a těžkým pláštěm přes ramena zvolala cosi v napůl nesrozumitelném místním nářečí. Santa Claus, trochu nepatřičně usazený na voze mezi vílami, rusalkami a skřítky, hodil se špatně skrývaným podrážděním do davu hrst bonbonů. Postarší mužík s plstěným kloboukem na hlavě, zvláštním v kraji, kde všichni nosí barety, vytáhl s omluvným pohledem zpoza mých nohou smutného hnědého psa. Viděla jsem, jak štíhlými elegantními prsty čechrá psovi srst. Pes zakňučel; výraz v tváři jeho pána byl směsicí lásky, zaujetí a provinění. Na nás se nikdo nedíval. Stejně tak dobře jsme mohly být i neviditelné; naše oblečení nás jasně označovalo jako cizinky, jen dočasné hosty. Byli zdvořilí, velmi zdvořilí; nikdo na nás nezíral. Žena s dlouhými vlasy schovanými pod límcem rezavého pláště a s dlouhou hedvábnou šálou poletující kolem hrdla, dítě ve žlutých holínkách a nebesky modrém kabátku do deště. Ty barvy je označovaly. Jejich oblečení bylo exotické, jejich tváře – příliš bledé či snědé? –, jejich vlasy je označovaly jako jiné, cizí, podivně neznámé. Lidé z Lansquenetu dokázali pozorovat, aniž by se dívali. Cítila jsem jejich pohledy v týle, nebyly nepřátelské, ale přesto chladné. Byly jsme pro ně zvláštností, částí karnevalu, závanem neznámého. Cítila jsem jejich oči, i když jsem se obrátila k prodavači, abych nám koupila galette. Papír, v němž byla zabalená, byl horký a promaštěný, palačinka na okrajích křupavá, ale uprostřed silná a lahodná. Odlomila jsem kousek, strčila ho Anouk do pusy a setřela jí z brady rozteklé máslo. Prodavač byl obtloustlý plešatějící muž se silnými brýlemi, obličej se mu nad rozpálenou plotnou leskl potem. Zamrkal na Anouk. Pozorně si nás prohlížel, věděl, že se ho ostatní budou vyptávat.

„Na dovolené, madame?“ Etiketa městečka mu dovolovala ptát se, za nezaujatostí obchodníka jsem cítila opravdovou zvědavost. Informace tady byly měnou, turisté se tu vyskytovali jen zřídka, když Agen a Montauban byly tak blízko.

„Tak trochu.“

„Z Paříže?“ Muselo to být naším oblečením. V téhle barevné zemi byli lidé šediví. Barva byla přepychem, špatně se nosila. Jasné květy podél cest znamenaly plevel, agresivní a neužitečný.

„Ne, ne, ne z Paříže.“

Char už byl téměř na konci ulice. Malá kapela – dvě flétny, dvě trubky, trombon a buben – šla za ním a slabě vyhrávala nerozeznatelný pochod. Vzadu poskakoval asi tucet dětí sbírajících zapomenuté sladkosti. Některé byly v kostýmech; zahlédla jsem Červenou Karkulku a jakési chundelaté stvoření, možná vlka, přátelsky se škorpící o hrst pentlí.

Průvod uzavírala černá postava. Nejdřív jsem myslela, že patří k maškarám – mohl to být černokněžník –, ale když se přiblížil, poznala jsem nemoderní sutanu venkovského kněze. Byl to třicátník, i když zdálky ho jeho upjatý postoj dělal starším. Obrátil se ke mně, viděla jsem, že je to také cizinec, s vysokými lícními kostmi, seversky světlýma očima a dlouhými prsty klavíristy svírajícími stříbrný kříž, který mu visel na krku. Možná to mu dávalo právo pohlédnout na mě, ta jeho odlišnost, ale v jeho chladných světlých očích nebyla žádná vřelost. Jen odhadující, kradmý pohled někoho, kdo si není jistý svým územím. Usmála jsem se na něj; poplašeně uhnul očima a kývnutím k sobě přivolal dvě děti.

Ukázal jim na smetí povalující se vedle cesty. Neochotně je začaly sbírat, mačkaly v rukou papírové stuhy a obaly od bonbonů a cpaly je do nejbližší popelnice. Když jsem se znovu obrátila, přistihla jsem kněze, jak na mě hledí pohledem, který by u jiného muže znamenal, že mě hodnotí.

V Lansquenetu nad Tannou nebyla policejní stanice, takže ani žádné zločiny. Snažila jsem se být jako Anouk, dívat se skrz převlečení až na dřeň pravdy, ale teď jsem měla všechno rozmazané.

„Zůstaneme tu? Zůstaneme, maman?“ Naléhavě mě zatahala za paži. „Líbí se mi to tu, líbí. Zůstaneme tu?“ Popadla jsem ji do náruče a políbila do vlasů. Voněla kouřem a smaženými lívanci a teplými pokrývkami v zimním ránu.

Proč ne? Je to stejně dobré místo jako jakékoli jiné.

„Ano, jistě,“ odpověděla jsem s ústy v jejích vlasech. „Samozřejmě že tu zůstaneme.“

Žádná lež. Tentokrát to mohla být i pravda.

Maškarní průvod přešel. Jednou do roka se městečko rozzářilo pomíjivým leskem, ale už teď světlo pohasínalo, dav se rozcházel. Prodavači balili plotýnky a plachty stánků, děti svlékaly kostýmy a stahovaly pentle. Ve vzduchu přetrvávalo lehké ovzduší rozpaků, trocha zahanbení nad takovou spoustou hluku a barev. Ty vyprchaly jako déšť v parném létě, vpily se do popraskané hlíny a hrbolatého dláždění, nezůstala po nich téměř ani stopa. O dvě hodiny později byl Lansquenet nad Tannou zase neviditelný, jako začarované městečko, které se objevuje jen jednou do roka. Ale nebýt masopustu, byly bychom ho minuly navždy.

Byl tu plyn, ale ještě žádná elektřina. Prvního večera jsem pro Anouk udělala palačinky při světle svíčky a snědly jsme je u krbu. Večeřely jsme na starých časopisech, jež nám posloužily místo talířů, protože všechny věci nám měli doručit nejdřív zítra. Obchod byl původně pekárna, nad úzkým vchodem dosud visel vyřezávaný pšeničný snop, ale podlaha byla pokrytá tlustou vrstvou prachu, a když jsme vcházely, odkopávaly jsme si z cesty spoustu reklamních letáků. Nájem byl pro nás, zvyklé na městské ceny, směšně levný, i tak jsem ale zachytila ostrý pohled plný podezření, kterým po mně střelila žena v agentuře, když jsem odpočítávala bankovky. Na nájemní smlouvě jsem byla uvedena jako Vianne Rocherová, nečitelný podpis mohl znamenat cokoliv. Ve světle svíčky jsme prozkoumaly nové území: stará kamna, překvapivě zachovalá pod nánosem mastnoty a sazí, stěny obložené borovým dřevem, zčernalé kameninové dlaždice. Anouk našla v zadní místnosti složenou starou plachtu, vytáhly jsme ji ven; zpod vybledlé látky prchali pavouci. Bydlet jsme měly nad obchodem: obývací ložnice a koupelna, maličký balkonek, terakotový květináč s uschlými pelargoniemi… Anouk protáhla obličej, když to uviděla.

„Je to tak tmavé, maman.“ Mluvila vystrašeně, nejistě před takovou opuštěností. „A tak smutně to tu páchne.“

Měla pravdu. Páchlo to tu po denním světle, které tady bylo tak dlouho zavřené, až zkyslo a zplesnivělo, a stíny zapomenutých a neoplakávaných věcí. Každé slovo znělo ozvěnou jako v jeskyni, slabé světlo, které jsme si přinesly, jen zdůrazňovalo každý stín. Trocha barvy, sluneční světlo a horká voda s mýdlem zbaví pokoje zažrané špíny, ale ten smutek je jiná věc – pustota domu, v němž už se celé roky nikdo nezasmál. Ve světle svíčky měla Anouk bleďounký obličej s obrovskýma očima, pevně se mě držela za ruku.

„Musíme tu spát?“ zeptala se. „Pantouflovi se tu nelíbí. Bojí se.“

Usmála jsem se a políbila ji na vážnou tvářičku.

„Pantoufle nám s tím pomůže.“

V každém pokoji jsme zapálily svíčku, zlatou, rudou, bílou a oranžovou. Měla jsem raději vlastnoručně vyrobené vůně, ale v nouzi posloužily stejně dobře i koupené tyčinky, levandule, cedr a meduňka. Každá jsme držela v ruce svíčku, Anouk troubila na svou trumpetku a já jsem tloukla naběračkou do starého kastrolu a dobrých deset minut jsme obcházely každou místnost, křičely a vyzpěvovaly vysokými hlasy – Pryč! Pryč! Pryč! – dokud se stěny netřásly a uražení duchové nezmizeli a nenechali za sebou jen slabou vůni a opadanou omítku. Nahlédla jsem za popraskanou a zčernalou malbu, za smutek opuštěných věcí a začínala jsem vidět nejasné kontury, jako pableskující prskavku ve zdvižené ruce: tady stěnu oslepující zlatou barvou, tady křeslo, trochu prodřené, ale čalouněné jásavě oranžově, stará markýza náhle zazářila, když ukryté barvy prokoukly nánosem špíny. Pryč! Pryč! Pryč! Anouk a Pantoufle dupali a zpívali a matné obrysy se zdály být jasnější – červené sedátko vedle pultu, provázek se zvonky nad vchodem. Samozřejmě, věděla jsem, že je to jen hra. Kouzla k uklidnění postrašeného dítěte. Bude tu spousta práce, tvrdé práce, než se cokoliv z toho stane skutečností. Ale pro tuto chvíli stačilo, že nás dům přivítal, stejně jako my jsme se přivítaly s ním. Sůl a chléb u prahu k usmíření domácích bůžků, pokud tu nějací jsou. Santalové dřevo pod našimi polštáři pro sladké sny.

Potom mi Anouk svěřila, že Pantoufle už se nebojí, takže už bylo všechno v pořádku. Usnuly jsme oblečené na zamoučených matracích v ložnici, všechny svíčky jsme nechaly hořet, a když jsme se vzbudily, bylo ráno.

2

12. února

Popeleční středa

Ve skutečnosti nás probudily zvony. Vůbec jsem si neuvědomila, jak blízko jsme kostelu, dokud jsem je neuslyšela, jednolitý hluboký souzvuk tónů padající do radostné zvonkohry – dómmm flá-di-dadi-dómmmm. Podívala jsem se na hodinky. Bylo šest. Našedle zlaté světlo svítilo rozbitými okenicemi na postel. Vstala jsem a vyhlédla na náměstí třpytící se vlhkými dlažebními kostkami. V ranním světle se ostře rýsovala kostelní věž, zvedala se nad tmavými průčelími obchodů: pekařství, květinářství, kamenictví – desky, kamenní andělé, smaltované neuvadající růže… Nad těmito skromně se skrývajícími průčelími se bílá věž vypínala jako maják, římské číslice na ciferníku hodin načervenale ukazovaly šest dvacet, aby zmátly ďábla, a Panenka Marie shlížela na náměstí ze svého bidýlka v závratné výši s lehce znechuceným výrazem. Na vrcholku věže se otáčela korouhvička v podobě muže v rouchu a s kosou a ukazovala na západ či severozápad. Z balkonu jsem viděla první věřící, kteří se scházeli na mši. Poznala jsem ženu v těžkém kabátě, již jsem zahlédla při průvodu. Zamávala jsem na ni, ale spěchala dál, aniž by nějak zareagovala, plášť si přitahovala těsně k tělu. Kousek za ní šel muž v plstěném klobouku, vedl na vodítku toho smutného hnědého psa. Váhavě se na mě usmál. Vesele jsem na něj zavolala, ale místní etiketa zřejmě nepřipouštěla takové neformálnosti, protože neodpověděl, přidal do kroku a psa táhl s sebou.

Potom už k mým oknům nikdo ani nepohlédl, ačkoliv jsem napočítala dobrých šedesát hlav – v šálech, baretech a kloboucích naražených proti neviditelnému větru –, ale cítila jsem jejich pečlivě hranou, podivnou lhostejnost. Máme na starosti důležité věci, jako by říkaly jejich skloněné hlavy a shrbená ramena. Jejich nohy se jen neochotně šouraly po dláždění, jako nohy dětí vlekoucích se do školy. Tenhle se dnes bude muset vzdát kouření, věděla jsem; tamten své každotýdenní návštěvy kavárny, jiný může zapomenout na oblíbené jídlo. Nic mi do toho nebylo, samozřejmě. Ale v tu chvíli jsem cítila, že jestli vůbec nějaké místo potřebuje malinké kouzlo… Staré zvyky nikdy nezmizí. A jakmile se jednou začnete starat o splnění přání, nikdy vás to nepřejde. A krom toho vítr, ten masopustní vítr pořád ještě vál, přinášel s sebou slabou vůni rozpáleného oleje a cukrové vaty a střelného prachu, ostré, horké vůně přicházejícího jara, pod nimiž vlhly dlaně a srdce tloukla rychleji. Tak na nějakou dobu zůstaneme. Na nějakou dobu. Než se změní vítr.

Koupily jsme barvy, štětce, válečky, mýdlo i kbelíky. Začaly jsme nahoře a pokračovaly dolů, stahovaly záclony a házely rozbité části vybavení na stále se zvětšující hromadu v malinké zahradě za domem. Vydrhly jsme podlahy a několikrát spláchly přílivovou vlnou úzké, ukoptěné schodiště, takže jsme obě byly promočené až na kůži. Anoučin kartáč se proměnil v ponorku a můj v tanker; obě jsme odpalovaly hlučná mýdlová torpéda po schodech a dolů do haly. Uprostřed toho všeho jsem zaslechla cinknutí zvonku, a když jsem vzhlédla, s mýdlem v jedné ruce a kartáčem v druhé, uviděla jsem vysokou postavu kněze.

Byla jsem zvědavá, jak dlouho mu bude trvat, než se objeví.

Chvíli nás s úsměvem pozoroval. Ostražitý úsměv, vlastnický, shovívavý; vládce panství vítá ne právě vhodné hosty. Cítila jsem, jak ostře vnímá mé promáčené a špinavé kalhoty, vlasy stažené červeným šátkem, bosé nohy v mokrých sandálech.

„Dobré ráno.“ Pramínek mýdlové vody mířil k jeho vyleštěným černým botám. Sjel k němu očima a pak znovu pohlédl na mě.

„Francis Reynaud,“ pronesl a nenápadně přešlápl. „Místní farář.“

Zasmála jsem se; nedokázala jsem si to odpustit.

„Aha, tak je to,“ řekla jsem zlomyslně. „Myslela jsem, že patříte k maškarnímu průvodu.“

Zdvořilý smích: ha, ha, ha.

Natáhla jsem k němu ruku ve žluté gumové rukavici.

„Vianne Rocherová. A ten bombardér tamhle vzadu je moje dcera Anouk.“

Zvuky mýdlových výbuchů a výkřiky, jak Anouk bojovala na schodech s Pantouflem. Kněz zřejmě čekal na nějakou zmínku o panu Rocherovi. Bylo by o tolik jednodušší mít všechno na kusu papíru, všechno oficiálně, vyhýbat se takovým nepříjemným, zmateným rozhovorům…

„Zdá se, že máte spoustu práce.“ Náhle mi ho bylo líto, tolik se snažil, zoufale se pokoušel navázat kontakt. Znovu ten nucený úsměv.

„Ano, chtěly bychom dát dům do pořádku co nejrychleji. Bude to nějakou dobu trvat. Ale stejně bychom nemohly být v kostele, pane faráři. Víte, do kostela totiž nechodíme.“ Myslela jsem to dobře, chtěla jsem jen vyjasnit situaci, aby věděl, oč jde; ale zatvářil se poplašeně, skoro uraženě.

„Chápu.“

Bylo to příliš přímé. Byl by raději, kdybychom kolem toho chvíli dělali cavyky, kroužili kolem sebe jako obezřetné kočky.

„Ale jste velmi laskav, že jste nás přišel přivítat,“ pokračovala jsem rychle. „Možná byste nám mohl pomoci najít si tu přátele.“

Všimla jsem si, že vypadá trochu jako kočka: chladné, světlé oči, v nichž nikdy nebyl výraz, neúnavně obezřetné, strojené, odtažité.

„Udělám všechno, co bude v mých silách.“ Teď, když věděl, že nerozšíříme jeho stádo, jsme mu už byly lhostejné. A přesto ho jeho svědomí nutilo k tomu, aby udělal víc, než by chtěl. „Máte na mysli něco konkrétního?“

„Potřebovaly bychom někoho, kdo by nám tu trochu vypomohl,“ nadhodila jsem. „Nemyslím vás, samozřejmě…“ dodala jsem rychle, když otevíral ústa k odpovědi. „Ale možná znáte někoho, kdo by si chtěl trochu přivydělat? Malíř pokojů nebo někdo, kdo by zvládl udělat několik oprav?“ To bylo určitě bezpečné téma.

„Teď mě nikdo nenapadá.“ Byl ve střehu, s nikým takovým jsem se ještě nesetkala. „Ale poptám se.“ Možná to udělá. Ví, čím je povinen nově příchozím. Ale věděla jsem, že nikoho nenajde. Nepatřil k těm, kteří by dobrotivě věnovali svou přízeň. Očima střelil k hromádce chleba a soli u dveří.

„Pro štěstí.“ Usmála jsem se, ale jeho obličej zůstal kamenný. Opatrně obešel naši oběť, jako by ho urážela.

„Maman?“ Ve dveřích se objevila Anouk, vlasy jí na hlavě stály v rozverně trčících pramíncích. „Pantoufle by si chtěl hrát venku. Můžeme?“

Přikývla jsem: „Zůstaň na zahradě.“ Setřela jsem jí z nosíku šmouhu. „Vypadáš úplně jako nějaký skřítek.“ Zahlédla jsem, jak mrkla po knězi. „To je pan Reynaud, Anouk. Pročpak ho nepozdravíš?“

„Ahoj!“ vykřikla Anouk už na cestě ke dveřím. „Na shledanou!“ Ještě se blýskla žlutá bunda a červené lacláče a byla pryč, sklouzla se po kluzkých dlaždicích. Pantoufle zmizel s ní, zahlédla jsem ho jako tmavší skvrnu na tmavém obložení dveří.

„Je jí teprve šest,“ pokusila jsem se ji omluvit.

Reynaud se upjatě, kysele usmál, jako by mu jediný pohled na mou dceru potvrdil všechna podezření, která měl ohledně mě.

3

Čtvrtek 13. února

Díkybohu, že je to za mnou. Návštěvy mě naprosto vyčerpaly. Tím samozřejmě nemyslím tebe, otče, mon père, má každotýdenní návštěva u tebe je drobný přepych, skoro bych mohl říci, že můj jediný. Doufám, že máš rád květiny. Nevypadají nejlépe, ale nádherně voní. Položil jsem je sem, vedle tvého křesla, aby ses na ně mohl dívat. Je odsud nádherná vyhlídka přes pole na Tannu a Garonnu třpytící se v dálce. Skoro by sis mohl představovat, že jsme sami. Ale ne, já si nestěžuju. Ne doopravdy. Ale ty určitě víš, jak je to těžké, když je člověk sám. Jejich malicherné obavy, jejich nespokojenosti, jejich blázniviny, tisíce jejich triviálních problémů… V úterý byl karneval. Leckdo by je mohl považovat za divochy, tančili a ječeli. Nejmladší Louise Perrina, Claude, mě postříkal vodní pistolkou a co mohl jeho otec říci jiného, než že je ještě malý a že si potřebuje trochu hrát? Chci je jen vést, mon père, osvobodit je od hříchů. Ale bojují se mnou na každém kroku, jako děti odmítající zdravé jídlo, aby mohly dál jíst věci, po kterých jim bude špatně. Já vím, že ty mi rozumíš. Padesát let jsi to všechno nesl klidně a statečně na svých ramenou. Zasloužil sis jejich lásku. Copak se časy tak moc změnily? Jsem tady, obávaný a uznávaný… ale nemilovaný. Jejich tváře jsou zasmušilé, odmítavé. Včera odcházeli ze mše s popelem na čelech a s výrazem provinilé úlevy. Odcházeli ke svým tajným slabostem, ke svým osamělým neřestem. Copak nic nechápou? Pán vidí všechno. Já vidím všechno. Paul-Marie Muscat bije svou ženu. Zaplatí deset otčenášů každý týden jako pokání a odejde, aby se dál choval úplně stejně. Jeho žena krade. Minulý týden šla na trh a ukradla u stánku bezcennou tretku. Guillaume Duplessis chtěl vědět, jestli mají zvířata duši, a plakal, když jsem mu řekl, že nemají. Charlotte Edouardová si myslí, že její manžel má milenku – já vím, že má tři, ale zpovědní tajemství mě nutí mlčet. Jsou jako děti. Po jejich zpovědích jsem rozbolavělý a zmatený, ale nemohu si dovolit ukázat slabost. Ovečky nejsou poslušnými milými stvořeními z pastorálních idyl. Každý venkovan by vám to potvrdil. Jsou vychytralé, někdy zkažené, zoufale hloupé. Shovívavému pastýři by se možná jeho stádo zdálo nezvladatelné, vzdorné. Já si nemohu dovolit být shovívavý. To proto si jednou týdně dopřávám tuhle rozkoš. Tvá ústa, mon père, jsou uzamčena stejně bezpečně jako zpovědnice. Tvé uši jsou vždy otevřeny, tvé srdce vždy laskavé. Na jednu hodinu mohu odložit své břímě a být omylný.

Máme nové farníky. Vianne Rocherová, myslím, že vdova, s malým dítětem. Pamatuješ se na pekárnu starého Blaireaua? Od jeho smrti uběhly už čtyři roky a dům jen chátral. Tak ten si pronajala a doufá, že znovu otevře koncem týdne. Nevěřím tomu. Máme Poitouovu pekárnu přes náměstí a krom toho, ona sem nikdy nebude patřit. Je to příjemná žena, ale nemá s námi nic společného. Nejdéle do dvou měsíců bude zpátky ve městě, kam patří. Zvláštní, vlastně ani nevím, odkud pochází. Nejspíš z Paříže, nebo dokonce odněkud ze zahraničí. Má čistý přízvuk, skoro příliš čistý na Francouzku, se seversky staženými samohláskami, i když její oči spíš ukazují na Italku či Portugalku a její pleť… Ale vlastně nevím. Včera i dnes pracovala v pekárně celý den. Přes okno je přehozená oranžová plastová plachta a občas se objeví buď ona, nebo její malá divoká dcerka, aby vylily do strouhy vědro špinavé vody nebo zaujatě pohovořily s některým z dělníků. Má zvláštní schopnost najít si pomocníky. Třebaže jsem jí slíbil pomoc, pochyboval jsem, že by byl někdo z místních ochoten jí vyjít vstříc. A přesto jsem dnes časně ráno zahlédl Clairmonta s nákladem dřeva, potom Pourceaua se žebříky. Poitou poslal nějaký nábytek; zahlédl jsem ho, jak nese přes náměstí křeslo s kradmým výrazem člověka, který nechce, aby ho někdo viděl. Dokonce i ten nevrlý nactiutrhač Narcisse, který vloni v prosinci jednoznačně odmítl překopat hřbitov, tam zašel se svým nářadím, aby jí dal trochu do pořádku zahradu. Ráno asi ve tři čtvrtě na devět zastavil před domem stěhovací vůz. Duplessis šel, jako obvykle tou dobou, zrovna kolem se psem, a ona na něj zavolala, jestli by jí nepomohl vykládat. Všiml jsem si, že ho tím polekala – na vteřinku jsem si byl téměř jistý, že odmítne –, ruku měl na půli cesty ke klobouku. Potom něco řekla – neslyšel jsem, co – a zaslechl jsem, jak se náměstím rozezněl její smích. Hodně se směje a dělá spoustu veselých gest. To jsou nejspíš městské způsoby. My jsme zvyklí na větší rezervovanost, ale asi to myslí dobře. Na hlavě měla uvázaný fialový šátek jako cikánka, ale několik pramínků vlasů zpod šátku vyklouzlo. Měla v nich cákance bílé barvy. Nezdálo se, že by jí to vadilo. Duplessis si později nedokázal vzpomenout, co mu říkala, ale svým ostýchavým způsobem mi pověděl, že jí skoro nic nepřivezli, jen pár krabic, malých, ale poměrně těžkých, a několik otevřených beden s nádobím. Neptal se, co bylo v krabicích, i když pochyboval o tom, jestli tak malá množství čehokoliv budou dostatečná pro pekárnu.

Nepředstavuj si, mon père, že jsem strávil celý den sledováním pekárny. To jen, že stojí téměř přesně naproti mému domu – domu, který býval tvůj, mon père, před tím vším. Skoro celé dva dny se nedělo nic, jen spousta tlučení, malování, bílení a drhnutí, až jsem se proti své vůli přistihl, že jsem zvědavý, jak to dopadne. Nebyl jsem sám; zaslechl jsem madame Clairmontovou, jak důležitě klevetí v hloučku přítelkyň před Poitouovou pekárnou o tom, co dělal v onom domě její manžel. Zaslechl jsem cosi o červených okenicích, ale pak si mě všimly a ztišily hlasy do plachého mumlání. Jako bych se o to staral. Nová obyvatelka je určitě soustem pro klepy, když nic jiného. Zjistil jsem, že oranžově zakrytá výloha nečekaně přitahuje oči. Vypadá jako velký bonbon čekající na rozbalení, jako zbylý kousek masopustního průvodu. V její jásavosti a v tom, jak odráží sluneční paprsky, je něco znepokojivého. Budu šťastný, až práce skončí a z toho domu bude zase pekárna.

Sestra se pokouší zachytit můj pohled. Myslí si, že tě unavuju. Jak jen můžeš vystát ty jejich pronikavé hlasy a ošetřovatelské způsoby? Myslím, že je čas, abychom si trochu odpočinuli. Jejich koketnost skřípe, je nesnesitelná. Ale myslí to dobře, říkají mi tvoje oči. Odpusť jim, ony vědí, co dělají. Já nejsem laskavý. Přicházím sem kvůli své úlevě, ne pro tvou. Přesto ale věřím, že tě mé návštěvy těší, těžké stránky života jsou tak lehčí a snesitelnější. Televize jednu hodinu večer, pětkrát za den obrátit, výživa trubičkou. Mluví se o tobě, jako bys byl věc – Může nás slyšet? Myslíte, že rozumí? –, po tvém mínění se nikdo neptá, tvé názory jsou nepotřebné… Být odříznut od všeho, a přesto cítit, myslet… Opravdové peklo, zbavené nevkusů středověku. Taková ztráta kontaktu. A přesto na tebe hledím, abych se naučil komunikovat. Nauč mne naději.

4

Pátek 14. února

Den svatého Valentýna

Muž se psem se jmenuje Guillaume. Včera mi pomohl s nákladem a dnes ráno byl mým prvním zákazníkem. Měl s sebou svého psa, Charlyho, a pozdravil mě s plachou, téměř obřadnou zdvořilostí.

„Vypadá to tu úžasně,“ rozhlížel se kolem. „Musela jste být vzhůru celou noc, abyste to dodělala.“

Zasmála jsem se.

„Je to opravdu změna,“ pochválil mě Guillaume. „Víte, nevím proč, ale myslel jsem si, že z toho má být další pekárna.“

„Proč, abych kazila obchod panu Poitouovi? To by mi asi nepoděkoval, když ho pořád tak trápí houser a jeho ubohá žena je invalidní, a ještě ke všemu tak mizerně spí.“

Guillaume se shýbl, aby přitáhl Charlymu obojek, ale viděla jsem, že se mu zatřpytily oči.

„Vidím, že jste je byla navštívit,“ poznamenal.

„Ano. Dala jsem mu recept na čaj na lepší spaní.“

„Jestli to zabere, bude nadosmrti vaším přítelem.“

„Zabere,“ ujistila jsem ho. Pak jsem sáhla pod pult a vytáhla malou růžovou krabičku se stříbrnou valentýnskou mašlí. „To je pro vás. Pro mého prvního zákazníka.“ Guillaume vypadal trochu vyděšeně.

„Ale, madame, já…“

„Říkejte mi Vianne. A trvám na tom.“ Vrazila jsem mu krabičku do ruky. „Budou vám chutnat. Jsou vaše oblíbené.“

Usmál se nad tím. „Jak to víte?“ ptal se. Krabičku opatrně vsunul do kapsy pláště.

„Ach, to už tak uhodnu,“ odpověděla jsem vesele. „Poznám, co má každý rád. A věřte mi, tyhle jsou přesně pro vás.“

Vývěsní štít byl hotov až v poledne. Georges Clairmont ho přišel osobně pověsit, donekonečna se omlouval, že to trvalo tak dlouho. Šarlatové okenice vypadaly proti nové bílé omítce nádherně a Narcisse, bručící polohlasně cosi o pozdních mrazících, přinesl ze svého zahradnictví nové pelargonie a zasadil je do mých květináčů. Rozloučila jsem se s oběma valentýnskými krabičkami, na tváři měly stejný omámeně potěšený výraz. Pak jsem, kromě pár školních dětí, měla jen málo návštěvníků. Je to vždycky stejné, když se v malém městečku otevírá nový obchod: jsou předepsána přísná pravidla chování, lidé jsou odměření, předstírají nezájem, ačkoliv uvnitř hoří zvědavostí. Stará dáma v černém oblečení venkovských vdov se odvážila vejít. Muž s tmavým, zdravím kypícím obličejem koupil tři stejné krabičky, aniž by se ptal, co je uvnitř. Pak celé hodiny nikdo. Čekala jsem to. Lidé potřebují čas, aby si zvykli na změnu, a ačkoliv jsem zachytila několik pátravých pohledů do výkladní skříně, nezdálo se, že by někdo měl chuť vejít. Za tím hraným nezájmem jsem ale cítila, jak se to v nich vaří, šeptané úvahy, trhání za záclony, sbírání odhodlání. Když konečně přišli, bylo to naráz; sedm či osm žen, mezi nimi i Caroline Clairmontová, žena muže, který mi vyrobil vývěsní štít. Devátá, která přišla trochu stranou, zůstala venku, obličejem se téměř dotýkala výkladní skříně. Poznala jsem v ní tu ženu v těžkém plášti.

Všechno si prohlédly, hihňaly se jako školačky, nerozhodné, užívaly si svou společnou rozpustilost.

„To jste všechno dělala sama?“ zeptala se Cécile, majitelka lékárny na hlavní třídě.

„Po dobu půstu bych se jich měla vzdát,“ poznamenala Caroline, plnoštíhlá blondýnka s kožešinovým límcem.

„Já to nepovím živé duši,“ slíbila jsem jí. Pak jsem se podívala na ženu venku, stále nahlížející dovnitř výkladní skříní. „Vaše přítelkyně se k nám nepřidá?“

„Ale ta nepřišla s námi,“ odpověděla Joline Drouová, žena s ostrými rysy, která pracovala v místní škole. Krátce pohlédla na ženu s hranatým obličejem za výlohou. „To je Joséphine Muscatová.“ V hlase jí zaznělo něco jako soucitné pohrdání, když pronesla její jméno. „Pochybuju, že by sem vešla.“

Jako by slyšela, Joséphine náhle zrudla a sklonila hlavu. Jednu ruku si přitiskla k břichu ve zvláštním, ochranitelském gestu. Viděla jsem, jak se její ústa s neustále svěšenými koutky pomalu pohybují v rytmu modlitby či kletby.

Obsloužila jsem dámy – bílá krabička, zlatá stužka, dva papírové kornouty, kokarda, růžová valentýnská mašle – mezi mnoha výkřiky a smíchem. Venku si Joséphine Muscatová mumlala a kolébala se a tiskla si nejistou ruku k břichu. Potom, právě když jsem obsluhovala poslední zákaznici, zvedla hlavu v jakémsi vzdorném gestu a vešla dovnitř. Poslední objednávka byla velká a trochu komplikovaná. Madame chtěla jen takový výběr, v kulaté krabičce, se stužkami a květinkami a zlatými srdíčky a jmenovku nechat prázdnou – v tu chvíli dámy zvedly oči k nebi v uličnickém nadšení – hihihi! –, takže jsem ten okamžik málem propásla. Velké ruce byly překvapivě mrštné, drsné rychlé ruce zčervenalé z domácích prací. Jedna zůstala uložená na prohlubni břicha, druhá se rychle mihla u boku jako paže pistolníka a malý stříbrný balíček s kokardou – s cenovkou deset franků – zmizel z poličky a zapadl do kapsy pláště.

Dobrá práce.

Předstírala jsem, že jsem si ničeho nevšimla, dokud dámy se svými nákupy neodešly. Joséphine náhle osaměla před pultem, předstírala, že si prohlíží zboží, nervózními, opatrnými prsty obrátila několik krabiček. Zavřela jsem oči. Myšlenky, které ke mně vysílala, byly složité, rušivé. Myslí mi proletěl rychlý sled představ: kouř, spousta lesklých cetek, zkrvavené klouby prstů. Pod tím vším chvějivý proud obezřetnosti.

„Madame Muscatová, mohu vám nějak pomoci?“ Můj hlas byl jemný a milý. „Nebo se chcete jen porozhlédnout?“ Zamumlala něco nesrozumitelného, obrátila se jako k odchodu.

„Myslím, že možná mám něco, co by se vám líbilo.“ Sáhla jsem pod pult a vytáhla stříbrný balíček podobný tomu, který vzala, i když tenhle byl větší. Byl převázán bílou stužkou ozdobenou drobnými žlutými kvítky. Dívala se na mě, široká nešťastná ústa se jí v panice rozechvěla. Přistrčila jsem balíček po pultu k ní.

„Na účet podniku, Joséphine,“ řekla jsem jemně. „To je v pořádku. To jsou vaše oblíbené.“

Joséphine Muscatová se obrátila a utekla.

5

Sobota 15. února

Já vím, že dnes není můj obvyklý den, mon père. Ale potřeboval jsem si promluvit. Pekárna otevřela včera. Ale není to pekárna. Když jsem se včera ráno v šest probudil, byla plachta pryč, výkladní skříň odhalená, okenice dokořán a nad vchodem markýza. Ten dříve obyčejný, trochu jednotvárný dům, stejný jako všechny kolem, se stal červeným a zlatým výtvorem na oslnivě bílém pozadí. V truhlících za okny září červené pelargonie, kolem zábradlí jsou omotány girlandy z krepového papíru a nad dveřmi se skví ručně psaný nápis, černě na dubovém dřevu:

La Céleste Praline

Prodejna čokolády

Samozřejmě je to směšné. Něco takového by mohlo mít úspěch v Marseille nebo v Bordeaux – možná i v Agenu, kam každoročně směřuje stále více turistů. Ale v Lansquenetu nad Tannou? A ještě ke všemu na začátku půstu, tradičního období odříkání? Je to skoro perverzní, jakoby úmyslně. Dnes ráno jsem se podíval do výkladní skříně. Na bílé mramorové polici bylo vyrovnáno nespočetně krabiček, balíčků, kornoutů ze zlatého a stříbrného papíru, kokard, zvonečků, květin, srdíček a natočených dlouhých mnohabarevných stužek. Ve skleněných zvonech a miskách ležela čokoláda, pralinky, Venušiny bradavky, lanýže, studentská směs, kandované ovoce, ořechové hrudky, čokoládové mušle, kandované růžové plátky, fialky v cukru… Chráněny před sluncem markýzou se tu temně leskly jako potopený poklad, Aladinova jeskyně sladkých kouzel. A doprostřed té hojnosti postavila to nejlepší. Perníkovou chaloupku se stěnami z perníčků polévaných čokoládou, s detaily zvýrazněnými zlatou a stříbrnou polevou, tašky na střeše jsou z florentinek spojovaných kandovaným ovocem, kolem plotu se pne réva z polevy a čokolády, na čokoládových stromech zpívají marcipánoví ptáčci… A nakonec samotná ježibaba z tmavé čokolády, od vrcholu špičatého klobouku až k lemu dlouhého pláště, napolo sedící na koštěti, které je ve skutečnosti velkou tyčinkou guimauve, tou dlouhou kroucenou tyčinkou z ibiškové hmoty, které visí o masopustu ze stánků prodavačů cukrovinek. Ze svých oken jsem viděl do jejích, přivřených jako oko v lišáckém, spikleneckém mrknutí. Caroline Clairmontová porušila kvůli tomuto obchodu a tomu, co prodává, svůj postní slib. Přiznala mi to včera u zpovědi, tím udýchaným, dívčím hlasem, který se tak nehodí ke slibům pokání.

„Ach, otče, cítím se kvůli tomu tak hrozně! Ale co jsem mohla dělat, když ta okouzlující dáma byla tak milá? Chci říct, že jsem vůbec nepřemýšlela, až když už bylo příliš pozdě, i když jestli je někdo, kdo by se měl vzdát čokolády… Myslím tím, že se mi v posledním roce či dvou příliš zakulatily boky, nejradši bych umřela…“

„Dva zdrávasy.“ Bože, tahle ženská. Skrz mříž jsem cítil její hladové, zbožňující oči. Snažila se tvářit nešťastně nad mou příkrostí.

„Jistě, otče.“

„A pamatuj, proč se postíme. Ne z marnivosti. Ne abychom udělali dojem na přátele. Ne proto, abychom se příští léto vešli do drahých modelů.“ Byl jsem schválně hrubý. Chtěla to.

„Ano, já jsem marnivá, viďte?“ Tichý vzlyk, slza setřená decentně růžkem batistového kapesníku. „Jen marnivá, bláznivá ženská.“

„Pamatuj na našeho Pána. Jeho oběť. Jeho pokoru.“ Cítil jsem její parfém, nějakou květinovou vůni, příliš silnou v této uzavřené temnotě. Napadlo mě, jestli je tohle pokušení. Pokud ano, pak jsem skála.

„Čtyři zdrávasy.“

Je to určité zoufalství. Užírá duši, zmenšuje ji kousek po kousku, jako když katedrálu po roky obrušuje poletující prach a písek. Cítil jsem, jak okrajuje mé odhodlání, mou radost, mou víru. Mohl bych je vést utrpením, divočinou. A místo toho tohle. To apatické procesí lhářů, podvodníků, žroutů a sebeklamačů. Bitva mezi dobrem a zlem zredukovaná na tlustou ženskou, která stojí v zoufalé nerozhodnosti před obchodem s čokoládou a souží se: Půjdu dál? Nepůjdu dál? Ďábel je zbabělec, nechce ukázat svou tvář. Nemá tělo, je rozlámaný na miliony kousků, které zavrtávají své zlo do krve a do duše. Ty i já jsme se narodili příliš pozdě, mon père. Drsný, jasný svět Starého zákona mě láká. Tenkrát jsme věděli, kam patříme. Satan procházel kolem, z masa a krve. Dělali jsme těžká rozhodnutí, obětovali své děti ve jménu Páně. Milovali jsme Boha, ale ještě víc jsme se ho báli.

Nemysli si, že obviňuji Vianne Rocherovou. Opravdu si na ni sotva vzpomenu. Je jen jedním z mnoha vlivů, proti kterým musím denně bojovat. Ale myšlenka na ten obchod s karnevalovou markýzou, jeho výsměch odříkání, ono pohrdání vírou… Když jsem se obracel od výkladu, abych se odebral na shromáždění, zahlédl jsem uvnitř pohyb. Vyzkoušej mě. Zkus mě. Ochutnej mě. V přestávce mezi verši písně jsem zaslechl, jak naproti staví dodávka. A při kázání – opravdu, při kázání, mon père – jsem se zarazil uprostřed věty, přesvědčen, že slyším šustění rozbalované čokolády.

Dnes ráno jsem se modlil naléhavěji než kdy jindy, ačkoliv shromáždění bylo jen malé. Zítra mi za to zaplatí. Zítra, v neděli, kdy jsou obchody zavřené.

6

Sobota 15. února

Škola dnes skončila brzy. Ve dvanáct byla ulice plná kovbojů a indiánů v barevných bundách a džínsech táhnoucích školní batůžky – starší s ohrnutými límci vytahovali zakázané cigarety a napůl nonšalantně mrkli do výlohy, když šli kolem. Všimla jsem si chlapce, který šel sám, velmi upjatý v šedém kabátě a baretu, školní aktovka mu dokonale seděla na hubených ramenou. Dlouho stál před výkladem a díval se dovnitř, ale slunce se odráželo od skla, takže jsem nezachytila jeho výraz. Pak se venku zastavila čtveřice dětí ve věku Anouk a on šel dál. Děti přimáčkly nosy na výklad, načež se shlukly do hloučku, rychle vyprázdnily kapsy a přepočítaly společný vklad. Chvíle zaváhání, než se rozhodly, kdo má jít dovnitř. Předstírala jsem, že mám něco důležitého za pultem.

„Madame?“ Malý umazaný obličejík ke mně podezřívavě vzhlížel. Poznala jsem vlka z masopustního průvodu.

„Hm, odhadla bych tě na oříškové karamely,“ tvářila jsem se vážně, protože nákup bonbonů není žádná legrace. „Jsou dobré, snadno se rozdělují, nerozpouštějí se v kapsách a můžeš jich mít,“ ukázala jsem dlaněmi kus od sebe, „no, nejmíň tolik za pět franků. Mám pravdu?“

Žádný úsměv, jen přikývl, jako při obchodním jednání. Mince byly teplé a trochu ulepené. Opatrně si vzal balíček.

„Líbí se mi ta perníková chaloupka,“ pronesl důstojně. „Ve výloze.“ Tři ostatní děti ve dveřích plaše přikývly, tiskly se k sobě, jako by si dodávaly odvahu. „Je opravdu bezva,“ vydechl skoro vzdorně, jako kouř z tajné cigarety. Usmála jsem se.

„Hodně bezva,“ souhlasila jsem. „Jestli chceš, můžeš s kamarády přijít, až ji budu vyndávat, a pomůžete mi ji sníst.“

Děti vykulily oči.

„Bezva!“

„Senzace!“

„Kdy?“

Pokrčila jsem rameny.

„Povím Anouk, aby vám řekla,“ usmála jsem se. „To je moje holčička.“

„My víme. Viděli jsme ji. Nechodí do školy.“ Poslední slova byla pronesena závistivě.

„Půjde v pondělí. Škoda že tu ještě nemá kamarády, protože jsem jí řekla, že si je může pozvat. Víte, aby mi pomohli s aranžováním.“ Nohy zašoupaly, ulepené ručky se zvedly, mávaly a strkaly se, aby byly první v řadě.

„My můžeme!“

„Já můžu!“

„Já jsem Jeannot…“

„Claudine…“

„Lucie…“

Poslala jsem je pryč každé s marcipánovou myškou a dívala jsem se za nimi, jak upalují přes náměstí jako pampeliškové pápěří ve větru. Sluneční paprsek jim zasvítil na záda – červená – oranžová – zelená – modrá – a pak zmizely. Ve stínu oblouku svatého Jeronýma jsem zahlédla kněze Francise Reynauda, který je sledoval se zvědavým a, jak se mi zdálo, nesouhlasným výrazem. Na chvíli mě to překvapilo. Proč by to neschvaloval? Od jeho povinné návštěvy z prvního dne jsem ho neviděla, ačkoliv jsem o něm tolik slyšela od ostatních. Guillaume o něm mluvil s úctou, Narcisse s hněvem, Caroline s jakousi koketností, kterou si osvojovala, když mluvila o kterémkoli muži pod padesát. V jejích slovech nebylo příliš vřelosti. Není místní, jak jsem pochopila. Pařížský seminarista, všechno, co zná, je z knih – nezná přírodu, její potřeby, její touhy. To jsem věděla od Narcisse, který s ním žil v neustálém sváru od chvíle, kdy odmítl chodit na mši v době sklizně.

„Muž, který netrpí žádné hlouposti,“ řekl mi Guillaume se zábleskem humoru za okrouhlými brejličkami, „které tropí tolik z nás, s našimi bláznivými zvyky a nesnesitelnými zaběhlostmi.“ Procítěně pohladil Charlyho po hlavě, když to říkal, a pes oddaně vyštěkl.

„Myslí si, že je směšné být tak oddán psu,“ vzdychl Guillaume smutně. „Je příliš zdvořilý, než aby to vyslovil, ale myslí si, že je to – nepatřičné. Muž v mém věku…“ Než odešel do důchodu, býval Guillaume profesorem na místní škole. Teď tu byli jen dva učitelé, ale starší lidé dosud mluvili o Guillaumovi jako o panu profesorovi. Dívala jsem se, jak poškrábal Charlyho za ušima a znovu jsem měla dojem, že cítím ten smutek, který z něj vyzařoval při průvodu; tajnůstkářský, téměř provinilý pohled.

„Člověk, ať už je jakkoliv starý, si může vybírat přátele, kde chce,“ přerušila jsem ho důrazně. „Možná by se i pan farář mohl od Charlyho něco přiučit.“ Znovu ten milý, smutný poloúsměv.

„Pan farář dělá, co může,“ odpověděl jemně. „Nemůžeme od něj čekat víc.“

Neodpověděla jsem. V mé profesi se člověk rychle naučí, že proces obdarovávání nemá hranice. Guillaume odcházel z obchodu s malým sáčkem florentinek v kapse. Ještě než zahnul za roh ulice Svobodných měšťanů, spatřila jsem, jak se zastavil a nabídl jednu psovi. Pohlazení, zaštěknutí, zamávání krátkého ocasu. Jak jsem říkala, někteří lidé o obdarovávání nikdy nepřemýšlejí.

Městečko už mi teď nebylo tak cizí. Ani jeho obyvatelé. Začínala jsem rozeznávat obličeje, jména; první tajné nitky historií, jež se splétají do pevných lan, která nás nakonec spoutají. Bylo to složitější místo, než se na první pohled zdálo, hlavní ulice se rozdělovala na další, tvořící jakousi velkou ruku – alej Básníků, ulice Svobodných měšťanů, ulička Revolucionářů – někdo ze zakladatelů města v sobě měl republikánský zápal. Náměstí Svatého Jeronýma, kde bydlíme, je nejvyšším bodem těchto natažených prstů, kostel se tu tyčí, bílý a pyšný, v obdélníku lipových stromů; čtverec červených oblázků označuje místo, kde brzy odpoledne hraje pár staříků pétanque. Za kostelem se prudce klesá k úzkým uličkám, kterým se dohromady říká Les Marauds. To je malá chudinská čtvrť Lansquenetu, tvoří ji napůl roubené domy nejistě rozestavěné na vratkém dláždění až dolů k Tanně. Mezi domy jsou nestejnoměrné rozestupy, jak se vyhýbaly mokřinám; některé stojí přímo na řece na platech z trouchnivějícího dřeva, zatímco tucty jiných obsadily kamenné nábřeží a dlouhé prsty vlhka dosahují z blátivé vody až k jejich úzkým vysokým oknům. Ve městech jako Agen by Les Marauds přitahovaly svou pitoreskností a rozpadající se prostotou turisty. Ale tady žádní turisté nebyli. Lidé z Les Marauds byli sběrači odpadků, žili z toho, co získali z řeky. Spousta domů byla opuštěných; z pokleslých zdí rostly stromy.