SEA STORM

Copyright © 2022 by Andrew Mayne

All rights reserved

Translation © Milan Lžička, 2023

ISBN 978-80-242-9058-4

Obsah

- KAPITOLA PRVNÍ

- KAPITOLA DRUHÁ

- KAPITOLA TŘETÍ

- KAPITOLA ČTVRTÁ

- KAPITOLA PÁTÁ

- KAPITOLA ŠESTÁ

- KAPITOLA SEDMÁ

- KAPITOLA OSMÁ

- KAPITOLA DEVÁTÁ

- KAPITOLA DESÁTÁ

- KAPITOLA JEDENÁCTÁ

- KAPITOLA DVANÁCTÁ

- KAPITOLA TŘINÁCTÁ

- KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

- KAPITOLA PATNÁCTÁ

- KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

- KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

- KAPITOLA OSMNÁCTÁ

- KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA PADESÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA PADESÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA ŠEDESÁTÁ

- EPILOG

KAPITOLA PRVNÍ

MOŘE V PLAMENECH

Příď naší lodi se houpe na vzedmutých vlnách, chrlí k nočnímu nebi zpěněnou vodní tříšť. Scott Hughes, můj parťák z Programu podvodního pátrání, upřeně sleduje oceán před námi, abychom nenarazili do trosek nebo nedej bože do někoho živého…

Už jsme měli pro dnešek skoro padla, chystali jsme se rozjet domů k rodinám, když nám v kanclu zazvonil telefon – pobřežní stráž žádala o pomoc. Výletní loď Moře snů se čtyřmi tisícovkami cestujících a posádkou na palubě prý postihla nějaká technická závada a hrozí jí potopení.

Představa evakuace takového množství lidí je zlým snem z hlediska jak logistického, tak bezpečnostního. Když se u břehů ostrova Giglio potopila Costa Concordia, zahynulo při evakuaci, která vzhledem k blízkosti italského turistického střediska měla proběhnout bezpečně a spořádaně, přes třicet osob. Ničemu neprospěla ani skutečnost, že mezi prvními nasedl do záchranného člunu sám kapitán.

Americká pobřežní stráž se na podobné situace cvičí a její 7. okrsek možná víc než ostatní. Mimo potíže s pašeráky drog, jachtaři a nezvedenými studentíky dovádějícími během jarních prázdnin na vodních skútrech dohlíží pobřežní stráž i na stovky tisíc pasažérů každoročně navštěvujících zdejší přístavy na obřích výletních lodích, které jsou v podstatě plovoucími městy – městy, která občas zachvátí požár, ztroskotají, případně se stanou semeništi infekčních chorob.

Jakožto jedna ze složek dohlížejících na floridské vodní cesty automaticky figurujeme na seznamu subjektů, jimž se volá s žádostí o pomoc. Ačkoliv s pobřežní stráží trénujeme a pravidelně se scházíme, nečekala jsem, že se nám někdy doopravdy ozvou. Skutečnost, že se obrátili dokonce i na nás, mě znepokojuje.

„Tamhle!“ houkne Ava Crozierová z námořního oddělení policie Fort Lauderdale, kterou k našemu programu dočasně přidělili. Ukazuje do míst, kde něco zahlédla noktovizorem.

V dálce rozeznávám matnou řadu světel. Jsou blíž k hladině, než bych čekala, a vypadají jinak než u pobřeží Fort Lauderdale, kde jsem je už mockrát viděla.

Ava mi brýle předá. „Nějak se mi to nelíbí.“

Když si noktovizor připnu, spatřím řady palubních světélek, i mně na nich ale něco nehraje. Střídavě se objevují a zase mizí. Nejdřív mě napadne, že za to může houpavé dmutí vln, jenže pak mi dojde, co doopravdy vidím, a nevěstí to nic dobrého.

„Kouř,“ překřičím řev motorů. „Hustý kouř. Valí se z okýnek.“

„A sakra,“ ucedí Hughes. „Jsou na vodě záchranné čluny?“

„Zatím ne.“ Rozhlížím se kolem dokola lodi a tři kilometry od její zádi spatřím plavidlo. „Vypadá to, že už se tam řítí Webber.“

Bernard C. Webber je kutr třídy Sentinel patřící miamské pobřežní stráži. Zřejmě byl nejblíž, když výletní loď vyslala signál SOS.

„Super,“ řekne můj parťák. „Ostatní lodě jsou vzdálené několik hodin plavby.“

Zničehonic se na nebi rozezní burácení, které přehluší naše námořní dieselové motory. Zvedneme oči a spatříme, že na místo míří i vrtulník pobřežní stráže. Ozařuje hladinu oceánu silným reflektorem, v jehož kuželu se noc mění v den.

Když osvítí Moře snů, působí kouř stoupající z okének na zádi ještě hrozivěji než prve v noktovizoru. Z lodi se dál valí černá mračna.

Kvůli kouři se kritická situace vyhrotila v katastrofální, potenciální evakuace už je jistá. Znova zkoumám loď dalekohledem a dochází mi další důvod, proč její světla působí tak zvláštně.

Loď je nakloněná.

„Potápí se!“ křiknu.

„Doprdele.“

Scott Hughes je nejupjatější člověk, jakého znám. Když si takhle uleví někdo jako on, působí celá situace ještě daleko závažněji.

Vytáhnu mobil a vytočím číslo svého kontaktu u pobřežní stráže, náčelníka pro tuhle oblast.

„McPhersonová? Jste na místě?“ zeptá se kapitán Thomas Plaint.

„Jsme od něj pět minut. Vypadá to, že by se mohla převrátit.“

„Totéž nám říká posádka. Prý už nakládá lidi do člunů.“

„Kdyby bylo potřeba, můžu sehnat civilní pomoc,“ nabídnu.

„Jo. Jsem pro cokoliv. Nechám to na vašem úsudku, ale hlavně ať jsou na příjmu a drží se opodál, dokud od nás nedostanou pokyny.“

Spojením „nechám to na vašem úsudku“ jako by mi v podtextu naznačoval: „Pomoc by se nám hodila, ale jestli situaci jenom zhoršíte, padne vina na vás.“ Naprosto pochopitelné stanovisko.

Naše loď se přehoupne přes vlnu a vtom spatříme Moře snů v celé kráse. Naklání se už tak výrazně, že se posádce obtížně spouštějí záchranné čluny na vodu. Původní strmý svislý spád se změnil v šikmý úhel. Klesající čluny narážejí do trupu lodi. Spustit cestující tak, aby se nezřítili nebo nepřizabili, je pro posádku ovládající mechanismus zvedáku zapeklitý úkol.

Ze své lodi slyšíme, jak personál přes megafony žádá pasažéry, ať se nikam netlačí a zachovají klid.

Cestující kupodivu nepanikaří zdaleka tolik, jak bych čekala. Když se přiblížíme, pochopím proč. Polovina z nich třímá v rukou mobil a celé neštěstí dokumentuje, jako kdyby to byli svědkové, nikoliv oběti. Za odbornou studii o tomhle jevu by se dal získat doktorát z psychologie.

Černý dým na zádi dává tušit poruchu motorů. A skutečnost, že loď přišla o pohon, rovněž naznačuje, že se naklání z jiného důvodu než kvůli poškozenému kormidlu. Nejpravděpodobnějším vysvětlením je protržení trupu. Ale jak k němu mohlo dojít? Nejbližší mělkovodní útes je vzdálený několik kilometrů. Koráb podobné velikosti by zvládl rozrazit desítky lodí, jako je ta naše, a na palubě by si toho ani nemuseli všimnout.

„Přiblížím nás k pravoboku,“ hlásí Hughes.

Popadnu vysílačku a řeknu: „Moře snů, tady Cobia Kai, nabízíme vám pomoc. Přepínám.“ Název naší lodi, který byl v době, kdy jsme ho vymysleli, vtipnou slovní hříčkou, teď tváří v tvář tomu, co máme před očima, působí hloupě.

Z výletní lodi se nikdo neozývá. Opakuju sdělení znova. Pořád nic.

Přepnu na kanál pro palubní komunikaci a zaslechnu překřikování spousty hlasů. Posádka pořád řeší, jak lidi nahnat na záchranné čluny. Panuje tam chaos.

Z něj nejvýrazněji vystupují čtyři slova, z nichž mi tuhne krev v žilách.

Lidé. Uvěznění. Pod vodou.

„Avo, chopte se kormidla! Hughesi, oblíkat!“

Můj parťák nic nenamítá. Hned otevře skříňku s naší potápěčskou výstrojí a rozloží ji na palubu.

Vytáčím ještě jedno číslo, volám otci.

„Tati, není čas na řeči. Blížíme se k výletní lodi, která se brzo převrátí. Potřebujeme, aby vypluly lodě, které budou hledat tonoucí, a aby sem co nejdřív dorazil pomocný člun. Brnkni mámě, ať obvolá hotely. Do hodiny budeme mít na pláži několik tisíc lidí.“

„Rozumím,“ odpoví.

Tolik námořních neštěstí jako táta nezažil nikdo, koho znám. Dobrou půlku z nich nejspíš i sám zavinil, ale v podobné šlamastyce není na nikoho větší spoleh než na starého piráta, jako je on.

Vtom zaslechneme mohutné BÚÚÚM. Výletní loď se zachvěje a cestující ječí. Netuším, co to bouchlo, nic dobrého to ale nevěstí. Musíme honem dostat všechny pryč.

KAPITOLA DRUHÁ

NA ŠIKMÉ PLOŠE

Když si přes kraťasy a triko natahuju vestu a láhev, táhne mi hlavou fousatý vtip o tom, jak někdo zbankrotoval – „Nejdřív to šlo pomalu, a potom ráz na ráz“. Na to, abychom se soukali do neoprenů, není čas. Nevezmeme si ani ploutve, protože spíš než plavat budeme hlavně chodit a šplhat.

Hughes otevře schránku a podá mi přenosný detektor oxidu uhelnatého. Musíme si totiž dávat pozor nejenom na to, aby nám nedošel vzduch, ale taky abychom se nenadýchali kouře a zplodin z požáru. Ani jedno ovšem nebudeme muset řešit, jestli se na palubu nedokážeme dostat.

U tak obří lodi, jako je Moře snů, dosahuje vzdálenost od hladiny k první palubě výšky několika pater. Právě z toho důvodu potřebujeme i to, co Hughes právě vybaluje z druhé schrány: hákovací kotvu a žebřík vyvinuté pro speciální britskou jednotku SBS, která mimo jiné osvobozuje unesené ropné tankery.

Ava Crozierová s námi pod přídí lodi pluje podél pravoboku. Polovina záchranných člunů už je na vodě – což je dobře, snad jsou z valné části naplněné. Zbývající pasažéři se nad námi nahýbají přes zábradlí, což už tak dobře není. Ani se jim však nedivím. Když si nástup do člunů zkoušeli, loď se nenakláněla tak jako teď.

„Co se děje?“ křikne shora jakýsi muž.

Můžu k němu jenom zvednout pohled a pokrčit rameny. Přitom si zhruba patnáct metrů nad sebou něčeho všimnu. „Hughesi!“ ukážu na lodní můstek. Nebo spíš na průrvu zející v pravém boku lodi, kde se donedávna můstek nacházel.

Zvedne oči a spatří to co já. Zřejmě došlo k výbuchu. Počkat… k výbuchu na můstku? A co ho způsobilo? Vyfotím si to mobilem.

Hughes se chopí reflektoru a osvítí jím čáru ponoru za námi. „Tamhle!“

Rozeklané kovové okraje odhalují další očividné ohnisko exploze. Detonace na můstku loď sice vážně poškodila, ovšem převrhnutí jí hrozí právě kvůli narušení trupu.

Ava s námi pluje podél boku lodi a proplétá se mezi odplouvajícími záchrannými čluny. Hughes zamíří vzduchovkou s hákovací kotvou na zábradlí paluby přímo nad námi a vystřelí.

Kotva prosviští vzduchem, řinkne o kovovou palubu, potom klesne a zachytí se o zábradlí. Hughes ostře trhne připevněným žebříkem, aby měl jistotu, že nepovolí, a zatíží dolní konec pružného materiálu svou váhou, ať po něm můžu vylézt jako první. Není za tím ani galantnost, ani zbabělost, nýbrž fyzika. Kolega váží víc než já, a tudíž je jako zátěž vhodnější.

Začínám šplhat. Přestože Hughes jistí dolní konec, žebřík se vlní a kroutí sem a tam. Jednodušší by bylo slanit na palubu z helikoptéry – což udělají potápěči pobřežní stráže, až dorazí.

Šplhat po vratkých žebřících jsem se naučila dávno předtím, než jsem začala nosit placku. Proto jsem si taky v naší rodině vysloužila přízvisko Mořská opička. Jedno z mnoha.

Hughes stojí přímo pode mnou. Paradoxně, čím víc lidí se na žebříku nachází, tím je stabilnější – dokud nepraskne. Ale tenhle žebřík by měl unést několik tisíc kilogramů.

Jakmile vyšplhám až k palubnímu zábradlí, přehoupnu se přes něj a v duchu si blahořečím, že jsem se nevykašlala na posilování horních partií těla ani tehdy, když se mi do něj vůbec nechtělo. Vyšplhat na moři po takovém žebříku je jedna věc, ovšem udělat to s potápěčskou výzbrojí na zádech je ještě jiná písnička. Ustoupím stranou a pomůžu Hughesovi přes zábradlí.

„Díky,“ řekne, když se přehoupne na palubu.

Kvůli náklonu se musíme od zábradlí odstrkovat. Rovnováha se nám udržuje o něco lépe i díky speciální obuvi určené pro kluzké povrchy.

Otevřenými dveřmi vstoupíme do průchodu, který ústí do neuvěřitelně dlouhé chodby lemované kajutami. Jelikož se uvnitř pořád svítí, až na ten šikmý úhel působí všechno normálně. Z reproduktorů chlácholivý hlas opakuje, ať se všichni v klidu přemístí ke stanovišti svého záchranného člunu.

V první den každé plavby po moři procházejí cestující nácvikem, aby přesně věděli, co dělat a kam jít. K neštěstím jako u lodi Costa Concordia dochází, když posádka neví, jaké pokyny udílet. Přestože tehdy loď už nabírala vodu a potápěla se, personál lidem radil, ať se vrátí do kajut.

Proběhneme s Hughesem chodbou kolem nekonečných řad totožných kajutových dveří, některých otevřených, jiných zavřených, a zamíříme na záď, odkud vychází kouř.

Do každých otevřených dveří, které míjíme, pro jistotu nakoukneme, jestli tam někdo nezůstal.

Když dospějeme na konec chodby, ocitneme se u zdobného schodiště, kde hlídkuje muž ve stejnokroji číšníka a záchranné vestě.

„Tady nemáte co dělat!“ křikne. „Okamžitě běžte na stanoviště svého člunu!“

„My nejsme pasažéři,“ odpovím mu. „Jsme záchranáři. Zaslechli jsme ve vysílačce, že jsou pod vodou uvěznění lidi.“

Rozzáří se mu oči. „Jo! Pojďte za mnou!“

Číšník nemá dýchací přístroj, a tak ho zarazím. „Jenom nám řekněte kudy.“

Ukáže na železné dveře za sebou. „Tamtudy. O tři patra níž.“

Dveřmi projdeme do čistě bílých prostor určených pro posádku. Na rozdíl od prostor pro cestující, které byly zařízené jako v pětihvězdičkovém hotelu, připomíná tahle sekce spíš nemocnici postavenou z kovu.

Na lodi takové velikosti se nachází řada pater, kam se pasažéři během plavby nepodívají a na jejichž existenci ani nepomyslí. Je tu paluba, kde se skladuje přepravovaný náklad, i kuchyně, v nichž se připravuje jídlo. Jsou tu ubikace pro personál, stísněné kajuty s palandami, dále jídelna, tělocvična, bar i další prostory pro odpočinkové aktivity zaměstnanců. Úplně dole trůní motory pohánějící generátory, které lodi dodávají energii a hnací sílu.

Jelikož se motory zastavily, musí loď běžet na nějaký záložní pohon, který dlouho nevydrží. Potom naskočí nouzové osvětlení, které bude sloužit, dokud se nevybijí baterie.

Na konci chodby zaslechneme křik linoucí se ze schodiště pod námi. Přidáme do kroku a seběhneme po schodech.

O dvě paluby níž objevíme skupinku mužů v montérkách, kteří drží provaz vedoucí schodišťovou šachtou kamsi dolů. Podle šplouchání vody je zřejmé, že stojíme nad zaplavenými prostorami.

„Co se děje?“ vyzvídá Hughes.

Jeden z chlapíků svírajících lano se otočí a spatří naši potápěčskou výstroj. „V kajutě dole uvízli lidi. Nouzový východ je na jednom konci zavřený a tahle část je zaplavená.“

Jen to dořekne, vychrstne přes hranu schodů mocný výtrysk vody. Dál se potápíme.

„Ve které kajutě?“ zeptá se Hughes.

„Ve velíně záložního napájení,“ odtuší muž.

Jakožto člen posádky ví, kde se místnost nachází, zato my nejsme o nic moudřejší.

„Běžte si stoupnout přímo nad místo, kde jsou,“ vybídnu muže.

Okamžitě se dovtípí, odběhne dvacet metrů chodbou, načež houkne: „Tady! Napravo ode mě je chodba. Přímo pode mnou.“

Hughes na mě kývne, já si v duchu načrtnu plánek a upravím nám výstroj. Na zaplavené schodiště vstoupí jako první on a já hned po něm.

Dole může číhat celá plejáda nástrah, počínaje elektrickým kabelem přes ostré trosky a konče vlnobitím oceánu. Ale na tom nesejde. Ani se muže neptáme, jestli jsou podle něj kolegové z posádky ještě naživu. Čím déle budeme otálet, tím víc stoupá riziko, že bude odpověď záporná.

„Jestli voda zatopí i tuhle sekci, zmizte,“ řeknu chlapovi.

„A co ti ostatní?“

„O ty se postaráme my.“

Přimáčknu si masku k obličeji, aby těsnila, a ponořím se pod vodu za Hughesem.

KAPITOLA TŘETÍ

ZÁCHRANA V PODPALUBÍ

Jakmile sestoupím pod schody, přirazí mě voda k přepážce. Zapřu se, sevřu zábradlí a rozhlédnu se kolem dokola. Svítidla v chodbě, uzavřená do vodotěsných krytů, stále září, ovšem voda je kalná a něčím znečištěná, zřejmě naftou.

Pánbůh s námi, jestli se protrhnou palivové nádrže a celý náš ekosystém zaplaví statisíce litrů motorové nafty. Nejradši bych se vrátila na hladinu a brnkla tátovi, ať povolá na pomoc svoje přátele, kteří se specializují na odstraňování následků ropných havárií.

Zhluboka se nadechnu, abych se zklidnila. Jednu pohromu po druhé. Tyhle novější lodě už jsou konstruované tak, aby se nebezpečí podobného scénáře minimalizovalo. Žádná plavební společnost ani její pojišťovna nemíní podstupovat riziko mnohamiliardových výloh na likvidaci škod.

Samozřejmě však žádná plavební ani loďařská firma nečekala, že tuhle loď potká to, co ji potkalo. Moře snů vypadá, jako by prošlo válkou.

Soustřeď se, Sloan. Najdi lidi z posádky. Dostaň je do bezpečí. Udělej, co můžeš, a zbytek přenech Neptunovi.

Proud, který se valí chodbou, se přelévá tam a zpátky, takže s Hughesem místo plavání ručkujeme. Krůček po krůčku postupujeme ke kajutě, kde by měli být podle muže z personálu uvěznění jeho přátelé.

Hughes se zastaví u kovových dveří a okénkem nakoukne dovnitř. Pak se na mě otočí a ukáže rukou. Našli jsme uvězněnou posádku.

Přitáhnu se blíž. Z velína na nás kouká nějaký člověk. Spolu s ním jsou uvnitř další čtyři. Musíme tudíž vykoumat, jak odtamtud celou tuhle pětici dostat na hořejší palubu.

Vypadají vystrašeně, ale nepanikaří, přestože se do místnosti protrženou přepážkou valí voda. Muž se nám snaží něco říct. Opakuje to pořád dokola.

Jeden z kolegů ho odstrčí a přiloží ke sklu displej svého mobilu.

Vyťukal na něj: dveře nejdou otevřít.

Hughes zkouší lomcovat klikou. Dveře se ani nehnou. Možná je shora i zdola zablokovaly mechanismy, spuštěné tím, co se tady odehrálo, načež u nich došlo k poruše.

Sehnu se ke spodní části dveří, abych ji důkladněji prozkoumala, a odhalím pravý důvod, proč nejdou normálně otevřít. Dole se z nějakého důvodu zdeformovala podlahová deska a ohnula zárubeň. Nejspíš to bude strukturální průvodní jev exploze. Podobné zvláštnosti se občas stávají. Polovina domu padne za oběť demolici, a na háčcích z druhé strany dál visí starožitný porcelán.

Do vysílačky v masce řeknu Hughesovi: „Máme problém. Ohnula se futra. Dveře se ani nehnou.“

Potopí se za mnou, a než se chytí kliky nad sebou, proud ho málem odnese pryč. Přejede dlaní po zohýbaném kovu a zakroutí hlavou.

V duchu už propočítávám, kolik vzduchu těm chlapům zbývá, než seženeme patřičnou potápěčskou výbavu. Vyčítám si, že na lodi nemáme podvodní autogen, a připisuju si ho na pomyslný seznam věcí, které bychom mít měli, jenže to těm lidem v danou chvíli ani trochu nepomůže.

Nesčetněkrát jsem se potápěla k automobilům, které skončily na dnech kanálů. V takových případech dveře vozu snadno otevřu svým minipáčidlem, případně vyrazím zadní okno. Téměř na jakékoliv neštěstí související s auty jsem dokonale připravená. Jenže ztroskotání výletní lodi je úplně jiná káva.

„Nebudou mít někde na lodi autogen?“ nadhodím. „Možná ve strojní dílně. Ale stejně bych na to nesázela.“

I prořezávání dveří má svoje úskalí. Autogeny vytvářejí množství plynného vodíku, který se může v místnosti nahromadit a vybuchnout. Znala jsem lidi, kteří se takhle zabili, a to byli odborníci. A přestože už jsem s podvodním autogenem pracovala, odbornicí v tomhle směru rozhodně nejsem.

Vtom se loď zachvěje a oba nás to odmrští na protější stěnu. Moře snů se nakloní do ještě ostřejšího úhlu. Mrknu na tlakoměr. A navíc jdeme ke dnu.

Měla jsem si hodnoty kontrolovat častěji, abych odhadla, jak rychle loď klesá. Pokud se poškozené sekce uzavřou, teoreticky by se plavidlo před kompletním zaplavením mělo v určitou chvíli přestat potápět. Teoreticky.

Námořní neštěstí obvykle veškeré teorie podrobí důkladné zkoušce.

Na několika potápějících se lodích už jsem se plavila. Každá šla ke dnu z jiného důvodu. Tím hlavním bývalo lajdáctví, s nímž naše rodina přistupuje k opravám, jelikož jsme si až moc zvykli žít na hraně.

Našimi plavidly byly převážně menší lodě, u nichž byl východ vzdálený nejvýš pár metrů, a všichni pasažéři uměli skvěle plavat a zadržet dech i na několik minut.

Tady si ovšem připadám jako ve zhrouceném tunelu pod městem při zemětřesení. Otevření dveří je teprve první krok. Pořád se nacházíme pod vodní hladinou s pěticí lidí, která nemá potápěčskou výstroj.

Vytáhnu se a nakouknu do okénka. Voda stoupá. Muž s mobilem vyťukal nový vzkaz: dopadne to dobře?

S těmi chlapy to nevypadá růžově. Dochází jim čas a skutečná pomoc je pořád daleko. Potřebujeme zázrak.

Nevím, co říct, a tak mu ukážu vztyčený palec. Pak z opasku vytáhnu voskovku s tabulkou a napíšu:

Dostaneme vás ven.

Slova doplním i smajlíkem.

Nic jiného v dané situaci udělat nemůžu: jenom lhát, jako když tiskne. Přece mu neřeknu, že už jsme v té části filmu, kdy musíte člověku na druhé straně oznámit, že je v háji a že se nedá nic dělat.

Muž se usměje, hned je klidnější. Myslí si, že máme všechno pod kontrolou. Zavře v mobilu poznámkový blok a já spatřím jeho tapetu: dva tmavovlasé kloučky mladší než moje dcera, kteří se ve fotbalových dresech culí do objektivu.

Tuhle fotku si ten člověk vozí všude s sebou. Možná právě kvůli ní dře dlouhé hodiny v klaustrofobickém prostředí. Dělá to pro ně.

A tisíce kilometrů odsud nemají jeho děti v tuto chvíli nejmenší ponětí, že jejich táta každou chvíli umře.

To nemůžu dopustit.

„Jdu hledat podvodní autogen,“ zahlásím Hughesovi do vysílačky. Užuž chci plavat pryč, ale on mě popadne za kotník a přitáhne zpátky.

„Počkejte. Řekněte jim, ať se schovají úplně dozadu.“

Chci se ho zeptat, jak jim to pomůže, pak ale spatřím, co drží v ruce.

Před očima mám zázrak.

KAPITOLA ČTVRTÁ

DVEŘE NA ODSTŘEL

Ještě než se Scott Hughes dal k PPP a předtím, než se stal pocilistou ve Fort Lauderdale, sloužil u námořnictva. Konkrétně u podvodní demoliční jednotky. Čímž se oklikou vysvětluje, proč teď drží v ruce minikrabičku s plastickou trhavinou podobnou C-4.

Jedná se o kumulativní nálož, jakou se obvykle urážejí panty dveří a ničí zámky, a on už ji strká do mezery pode dveřmi poblíž vybouleniny, kvůli níž nejdou otevřít. Zařízení obsahuje jen malou nálož, na uvolnění dveří by to ale snad mělo stačit.

Vzniká tím další potíž. Zatímco mužům z personálu v zadní části zatopené místnosti a s hlavou vysoko nad vodou by neměl výbuch nijak ublížit, o nás s Hughesem to tak docela neplatí. Podvodní tlaková vlna vyvolaná explozí by nám mohla poškodit sluch, případně způsobit i něco horšího, jestli nedodržíme patřičný odstup.

Napíšu členům posádky vzkaz, ať se drží zpátky, protože se chystáme dveře odpálit. Muži nelení a ustoupí až dozadu.

Náklon lodi má jedno pozitivum – vytvořil v zadní části kajuty vzduchovou kapsu. Jenže jestli se dveře rozletí a my s Hughesem přitom neztratíme vědomí, budeme mít nejvýš pár minut na to, abychom ty chlapy dostali ven, než se místnost úplně zatopí.

„Sedmdesát sekund,“ oznámí mi Hughes do vysílačky. „Zmizte odsud.“

Pořád ještě umísťuje kumulativní nálož do mezery. Nechci ho v tom nechat samotného, ale zároveň vím, že když vám člověk pracující s trhavinami řekne, ať zdrháte, tak zdrháte.

Jestli nechceme skončit s protrženými ušními bubínky, musíme mít hlavy nad vodou, a tak chodbou ručkuju zpátky ke schodišti. V půli cesty se otočím, abych se podívala, jak je na tom Hughes.

Je ode mě pět metrů a pořád nemá hotovo. Dál se přitahuju po zábradlí a kopu nohama, abych už byla v bezpečí. V tuhle chvíli by mi vážně bodly ploutve.

Zničehonic všechno potemní a naskočí nouzové osvětlení. Na půl vteřinky se leknu, že nálož vybuchla předčasně. Ale ne, tohle bylo něco jiného.

Proud změní směr a smýkne se mnou dozadu. Natáhnu ruku, chňapnu po zábradlí a začínám se přitahovat do schodů. Když se znova ohlédnu, vidím, že se Hughes nehnul ani o píď, a tak se zarazím a čekám u paty schodů, abych mu případně pomohla.

„Zmizte!“ křikne na mě do vysílačky.

Vytahuju se do schodů a nezastavuju, dokud nevykouknu nad hladinu. Když se vynořím, sahá voda v téhle části už po kolena. Zahlédnu dva členy posádky, kteří stále vyčkávají.

„Vraťte se!“ varuju je, i když Hughesova nálož tady nahoře nanejvýš žbluňkne.

Znova se otočím a pod vodou po Hughesovi pátrám pohledem. Zahlédnu, jak se rukou chytil zábradlí a na schody vplulo jeho tělo.

Křách. Výbuch nálože nadělá větší rámus, než jsem čekala. Jako kdyby se roztrhla obří plechovka limonády. Okolo nohou cítím rázovou vlnu. Není nijak výrazná, ale dost silná na to, aby Hughesovi, který zůstal pod vodou, ublížila.

Jeho tělo začíná pozvolna odplouvat vzad.

A sakra. Detonace ho zřejmě omráčila. Rychle slezu po schodišti dolů a popadnu ho za zápěstí, než ho proud odnese.

Když se vracím k vrcholu schodů, ti dva z personálu mi pomůžou Hughese vytáhnout z vody. Dovláčíme ho k přepážce a usadíme tak, aby měl hlavu i ramena nad hladinou. Strhnu mu masku s automatikou a nahmatám mu pulz.

Než ho stačím změřit, otevře Hughes oči a zatřepe hlavou. „Budu v pořádku,“ prohlásí o něco hlasitěji než obvykle.

„Není vám nic?“

Ukáže si na ucho. „Zvoní mi v něm.“

„Dohlídněte na něj,“ nakážu zaměstnancům.

Těm, co jsou pořád uvěznění v kajutě, se už krátí čas. Opět se ponořím do zatopeného schodiště a plavu, jak nejrychleji dovedu.

Hughesova nálož zafungovala ještě líp, než jsem doufala. Dveře už jsou pootevřené, tak je roztáhnu dokořán, přičemž mi pomáhá voda valící se dovnitř. Vplavu do místnosti a spatřím dolní části těl mužů stojících ve vzduchové kapse.

Když vykouknu nad stoupající vodu, chlapi už jsou seřazení za sebou a čekají na realizaci mého plánu – musím na místě improvizovat.

„Jednoho po druhém vás vezmu ke schodům.“ Zvednu náustek záložní automatiky, kterou mám připevněnou k láhvi. „Jednou rukou se mě chytněte za opasek, tohle si strčte do pusy a druhou rukou si to přidržujte. Jakmile se dostaneme ke schodům, jednoduše plavte nahoru, dokud se nevynoříte nad hladinu.“

V jejich očích spatřím nový strach a dochází mi, že je musím uklidnit, aby nezpanikařili. „Držte se pevně. Pokud se rozdělíme, prostě se něčeho chyťte a počkejte na místě. Nenechám vás tam. Rozumíte? Rozhodně vás nikde nenechám. Ano?“

„Kde je váš parťák?“ zeptá se jeden z nich.

„Pomáhá ostatním,“ zalžu. „Fajn, tak jdeme na to.“

Chlapi z personálu ke mně začnou postrkovat ostatní kolegy se slovy, že první by měl jít ten nebo ten. Ušlechtilé, ale teď na to není čas.

„Vy,“ řeknu a chytím muže, který ke mně stojí nejblíž. „Strčte si tohle do pusy. Dýchejte pomalu a zhluboka. Jasné?“

Přikývne a stiskne náustek mezi zuby. Popadnu ho nad loktem a vtáhnu pod vodu.

Proud změnil směr, momentálně ho cestou ke schodům máme v zádech.

Muž nepanikaří a naše plavba chodbou je přímo učebnicovou ukázkou záchrany pod vodou.

Vracím se pro ostatní, a když vedu do bezpečí třetího z nich, proplave kolem mě Hughes a gestem naznačí, že už je v pořádku.

Do pár minut máme všechny chlapy o patro výš i s dvojicí zaměstnanců, kteří na ně čekali.

Hughes je zlomený v pase, popadá dech. „Co teď?“ zeptá se pořád dost hlasitě, ale už ne tolik jako prve.

Jeden z členů personálu má vysílačku.

„Pohřešuje se někdo?“ zeptám se ho.

„Všichni pasažéři jsou v záchranných člunech. Ale pořád je nezvěstných několik lidí z posádky.“

„Znáte jejich stanoviště?“

„Můj kamarád Danny šel obhlídnout škody na druhé palubě pro cestující na levoboku. Už se neozval. Měl se vrátit sem.“

To je dvě paluby nad námi.

„Dobře. Poohlídneme se po něm. Musíte hned do člunů. Jasné?“ Všimnu si jeho jmenovky. „Alfrede?“

„Tam půjdou oni. Já půjdu s vámi,“ opáčí Alfred.

Hádala bych se, jenže on nechce nechat kamaráda ve štychu, a navíc je dost pravděpodobné, že sami bychom s Hughesem při pátrání na takhle obřím plavidle zabloudili.

Loď se znova zachvěje, až všichni ztratíme rovnováhu.

„Co to hergot bylo?“ zařve Hughes.

„Na záchranný remorkér je ještě brzo. Zřejmě jsme najeli na písčinu.“

To by mohlo celou situaci zlepšit, anebo velmi výrazně zhoršit. Jestli se loď převrátí na bok, budeme potřebovat horolezeckou výstroj, abychom ji prohledali.

„Pojďme najít Dannyho a zmizet odsud,“ navrhnu a vyrazím po schodech o patro výš.

Alfreda netíží potápěčská výbava, a tak jde v čele a vede nás chodbou do části určené pro cestující. Kolem se válí ložní prádlo, zavazadla, vozíky uklízeček, to všechno zalité kužely záře nouzového osvětlení. Běžet se kvůli ostrému bočnímu náklonu prakticky nedá. Místo toho se chtě nechtě šineme krok sun krok, přidržujeme se přepážky na pravoboku a cestou přeskakujeme otevřené dveře.

Zhruba v půli chodby nakouknu do jedněch dveří a spatřím, že místo kajuty vedou do malé komůrky. Vzadu chybí na stěně panel a někdo zřejmě řezal do přepážky za ním. Podle pachu spáleniny poměrně nedávno.

Hughes se zadívá týmž směrem jako já a zavrtí hlavou. Že by se ještě před neštěstím snažila posádka něco opravit? To se mi moc nezdá…

„Danny!“ křikne Alfred.

Kouknu před sebe a spatřím, že Alfred klečí nad tělem, které jsem považovala za zmuchlanou deku. Hughes k němu přiskočí dřív než já a hledá tep.

„Žije.“

Muž krvácí z nepěkné rány na hlavě. Z igelitového pytlíku vytáhnu obinadlo a začnu mu ji fačovat, abych proud krve zastavila.

Normálně by se v podobné situaci čekalo na záchranáře, jenže tohle má k normálnosti daleko. Hughes si sundá potápěčskou láhev a přehodí si Dannyho přes rameno.

Seberu jeho láhev pro případ, že bychom ji potřebovali, a v Alfredových stopách zamíříme chodbou k východu.

KAPITOLA PÁTÁ

PLÁŽOVÁ SEŠLOST

Dannyho jsme naložili do plavidla pobřežní stráže převážejícího zraněné na břeh a další dvě hodiny jsme hlídkovali po proudu od lodi, jestli nezahlédneme pasažéry, kteří mohli skončit ve vodě. Nikoho jsme nenašli, a tak jsme to otočili a vydali se k pláži, kde přistávaly záchranné čluny.

Tyhle oranžové čluny jsou samy o sobě malé zázraky techniky. Při normální plavbě byste absolvovali nácvik, jedinkrát našli stanoviště svého člunu a víc už na to ani nevzdechli. Za dobře zvládnuté nouzové situace je nasednutí do záchranného člunu asi tak stejně napínavé, jako když u atrakce v Disneylandu čekáte, než na vás dojde řada. S plovací vestou si na svém stanovišti stoupnete do fronty, vyčkáváte, než vám někdo z personálu řekne, že si máte postoupit, a pak opatrně nasednete do útrob člunu, kde jste s ostatními trosečníky namačkaní jako sardinky. Když se člun zaplní, zavřou se dveře a spustí vás na oceán. Jakmile dosednete na vodu, pověřený člen posádky převezme z kabiny, v níž celou dobu stojí, řízení plavidla a dopluje s ním ke břehu – pokud vám přeje štěstí a břeh je nablízku.

Pasažéři a personál Moře snů měli štěstí nejen v tom, že byl nablízku břeh, ale i v tom, že tam jsou zvyklí na přívaly tisícovek turistů.

Když jsme přistáli, bohužel se ukázalo, že kvůli mnoha barům a restauracím na hlavní třídě podél pláže ve Fort Lauderdale nedokáže posádka udržet všechny cestující pohromadě, natož je přesně spočítat.

Oddíly pobřežní stráže zasahující na Moři snů tudíž nepoznají, kdy přestat pátrat po pasažérech, protože netuší, kolik jich ještě zůstalo na palubě.

Soudě podle hlášení záchranných týmů ve vysílačce to vypadá, že už nikdo neschází, a to ani několik zraněných, které našli na můstku. O obětech se zatím nic neví, dost by mě ale překvapilo, kdyby žádné nebyly.

„Co váš sluch?“ zeptám se Hughese, když do mělké vody spustím kotvu.

„Cože?“ odvětí reflexivně, ovšem po chvíli mu dojde, na co jsem se ptala. „Už se vrací.“

„Půjdu zjistit, jak to vypadá,“ řekne Ava, když uvidí na pláži parkovat SUV fortlauderdaleské policie. Vyskočí z lodi a čvachtá ke břehu.

Vtom mi zazvoní telefon. Volá George Solar, náš šéf.

„Chcete si zabukovat plavbu?“ zeptám se.

Solar můj vtípek přejde. „Kde jste?“

„Na pláži přímo naproti pivovaru Island.“

„Tak vydržte. Budu tam cobydup.“

Otočím se k Hughesovi. „Než dorazí, měla bych o něčem pomlčet?“

Věřím Solarovi a věřím i Hughesovi. A taky vím, že Solar spoléhá na můj úsudek, pokud mě Hughes požádá, abych něco zachovala v tajnosti. Třeba že použil malinký váleček plastické trhaviny…

„V pohodě,“ opáčí Hughes. „Mám licenci a našim přátelům z úřadu pro zbraně a výbušniny to vadit nebude.“

„Tak fajn.“ Forenzní tým FBI možná bude skuhrat, že jsme místo havárie kontaminovali, ale to se dá vyřešit.

George Solar si nás najde na pláži. Přes polokošili má na sobě blejzr, což přes den znamená, že chtě nechtě byl za nějakým politikem prosit o laskavost, a večer, že vzal svou přítelkyni Cynthii Trentonovou, proslulou místní novinářku, na večeři. Oběma už táhne na šedesát a prošli si ledasčím.

„Co se stalo?“ vyzvídá Solar.

Líčím, jak nám zavolali a jak jsme se podíleli na záchranné operaci, načež mu ukážu fotky poničeného můstku a trupu, které jsem pořídila. Solar přikyvuje, jen tu a tam se zeptá na nějakou podrobnost. Když se dostanu k popisu Hughesovy miniexploze, skočí mi do řeči.

„Byli jste oba nad vodou?“

Mimoděk se na Hughese podívám.

Solarovi to neujde. „Jak jste na tom se sluchem?“

„Zlepšuje se,“ odpoví Hughes po chvíli.

Solar se otočí ke mně. „Jak to, že už ho někdo nevyšetřuje, jestli neutrpěl otřes mozku?“

„Já –“

„Řekl jsem jí, že mi nic není,“ odtuší Hughes.

„To nemůžete posoudit,“ namítne Solar. Znova se obrátí ke mně. „Ani vy ne. Loď odveze zpátky Crozierová.“ Podá mi klíče od svého auta. „Až tady skončíme, vezměte ho na pohotovost a já zatím zjistím, jestli někdo něco neví.“

Má pravdu. Přinejmenším jsem Hughese měla nechat prohlédnout zdravotníkem. Kromě ztráty sluchu byl totiž můj parťák několik vteřin v bezvědomí.

Solar se přes vodu zadívá na Moře snů, které doplulo blíž ke břehu, načež najelo na písčinu. Opodál kotví dva kutry pobřežní stráže a na místo neštěstí míří další záchranné lodě, mimo jiné i dvojice remorkérů. V dáli se k dějišti přesouvá nákladní člun, který má pomoct se záchrannými a vyprošťovacími pracemi.

„Tohle je… podivné,“ ucedí Solar. „Pošlete mi ty fotky vnějšího poškození.“

Nejvíc mě zaráží snímek můstku. Ostatní škody mohlo napáchat všelicos, počínaje náhodným výbuchem chemikálií ve skladu a konče nárazem lodi do něčeho mimořádně tvrdého.

Solar kroutí hlavou. „Nechce se mi to líbit.“

Všichni se bojíme vyslovit jisté slůvko, protože pokud by se potvrdilo, mohlo by to znamenat, že je tohle teprve začátek.

„Zavolám Rodrigovi z ministerstva vnitřní bezpečnosti a ty vaše fotky mu ukážu. Určitě už na tom dělá, nevím ale, jestli je úplně v obraze. Radši ať sem přijedou co nejdřív. Zakrátko místo činu zaplaví záchranářské týmy a kdoví, jaké důkazy se přitom můžou zničit.“ Solar se na chvíli zamyslí. „McPhersonová, až hodíte Hughese do špitálu, obvolejte svoje známé u plavebních společností a řekněte jim, ať ve svých flotilách prověří cokoliv podezřelého. Ale buďte diskrétní. Zatím nechceme nikoho plašit.“

V podstatě mi říká, ať je varuju, ale nevyřknu slovo „terorismus“.

KAPITOLA ŠESTÁ

NA SOUŠI

Ani ne za čtyřiadvacet hodin sedíme u dlouhých stolů sražených do tvaru písmene U v zasedačce hotelu Beachside Resort, který je téměř v jedné ose s místem, kde ztroskotalo Moře snů. V čele stolu sedí kapitán Sija od pobřežní stráže a zvláštní odpovědná agentka FBI Susan Rowanová. V koutě se tři lidi, jeden z nich v uniformě, snaží zprovoznit kávovar. Už teď mám o téhle operační skupině jisté pochybnosti.

Když to vezmu z té lepší stránky, FBI přímo bleskově odhalila, že loď nepoškodila náhodná exploze, ale dva vnější výbuchy. Něco loď zasáhlo zvenčí přinejmenším na dvou místech.

Forenzní zatím neurčilo, jestli šlo o rakety nebo něco jiného, rozhodně však nebyla na vině mechanická závada. FBI ani pobřežní stráž dosud nevydaly oficiální prohlášení pro média, ovšem výpovědi cestujících i členů posádky už se šíří jako lavina.

I když má teď burza zavřeno, rekordně zesílil zájem o krátký prodej akcií plavebních společností.

Nikdo nic neví… všichni ale mají podezření na totéž.

Námořnictvo bylo požádáno, aby přesunulo lodě k dalším městům s přístavy pro výletní plavby, a pobřežní stráž kontroluje veškerá plavidla, která se pohybovala v blízkosti Moře snů a která dokáže vystopovat. Nikdo nechce čekat, až k tomu dojde znova.

Situaci komplikuje skutečnost, že pojišťovna plavební společnosti chce na uvíznuvší loď poslat svoje záchranné týmy, které ji mají co nejdřív opravit a opět zprovoznit. Z pohledu FBI ovšem plavidlo představuje místo činu, kde lze stále nalézt důkazy o tom, kdo má havárii na svědomí.

A k tomu je potřeba připočíst, že po hotelech ve Fort Lauderdale je roztroušeno několik tisíc potenciálních svědků, přičemž někteří z nich už si rezervují letenky domů. Členové posádky se nacházejí v obzvláštní nejistotě, protože řada z nich nemá dovoleno vstoupit na pevninu a bydlí v dočasných záchytných centrech.

„Dejte mi zas obyčejnou mrtvolu v kanále,“ zamumlám si pro sebe.

Hughes se na mě otočí.

Nepoznám, jestli slyšel, co jsem řekla, a tak mu napíšu zprávu: Radši bych řešila mrtvolu v kanále než tohleto.

Odepíše mi: Drsné, ale souhlas.

Úplně vzadu sedí Solar a debatuje s dalšími veliteli. PPP je maličká státní organizace, ale George Solar má ohromnou pověst. A neskromně musím dodat, že i ta naše roste. V několika nedávných vyšetřováních jsme sehráli stěžejní úlohu a ostatní složky se Solara vyptávají na tajemství našeho úspěchu. Když jim poví, že tajemstvím je mít méně šéfů, svolávat méně porad a věřit vlastním lidem, neprojevují valné nadšení.

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ