KALIBR

Brianna Labuskes

PODEZŘENÍ

KALIBR

Přeložila Lenka Faltejsková

A FAMILIAR SIGHT

Copyright © 2021 by Brianna Labuskes. All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Cover design by Rex Bonomelli

Translation © Lenka Faltejsková, 2023

ISBN 978-80-242-8588-7

Abby Saulové,

která mi vždycky říkala, abych napsala knihu, co nosím v srdci,

a všechny starosti přenechala jí. Jsem nekonečně vděčná za to,

že tě mám na své straně jako houževnatou literární agentku,

spolupachatelku, s níž můžu slavit nebo se jí vyplakat na rameni,

a hlavně jako drahou přítelkyni.

PROLOG

Reed

Světlo se prodíralo přes krajkovou záclonu a vrhalo mu na hřbet ruky jemný stín. Reed Kent poodtáhl tenoučkou textilii, jen nepatrně, aby lépe viděl na porsche, které právě zastavilo u chodníku.

Z malého červeného sporťáku vystoupila žena a zahleděla se přímo na něj. Skoro jako by věděla, že tam je, jako by se mu dívala do očí, přestože se nacházel až ve druhém patře.

Rychle ucouvl a nechal záclonu spadnout nazpátek. Viděl tu ženu i přes ni. Ještě chviličku se na něj dívala, pak přikývla jakoby na souhlas a zamířila ke schodům.

Reed se posunul, přitiskl se zády ke zdi, svezl se na podlahu a čekal na zaklepání. Ozvalo se, pak znovu a ještě jednou…

Nato se rozhostilo ticho.

Jeho prsty vyťukávaly svižný rytmus o zásobník pistole, kterou obezřetně držel v ruce. Opřel si čelo o pokrčená kolena.

Jak to mohlo zajít až sem?

Dvě patra pod ním se otevřely dveře.

Ta žena byla chytrá. Věděla, že už má ukrývání po krk a že nebude zamčeno. A nebyla ten typ, co by potřeboval povolení k prohlídce.

Její kroky zněly zprvu napjatě, pak ale nabraly tempo a směr – ostré staccato vysokých podpatků na mramoru jako by mu bušilo do čelistí. Skoro by podle něj dokázal spočítat, za jak dlouho se k němu dostane.

Za čtyřicet vteřin?

Plíce mu kolabovaly a srdce praskalo. Přemítal nad vším, co ho přivedlo až k této konkrétní chvíli.

Nad každou chybou.

Nad každou láskou.

Nad každou tragédií. Nad každou modřinou, úsměvem, zaváháním, nad každým rozcestím, kde zahnul doleva místo doprava.

Dvacet vteřin.

Ze Sebastianovy zmuchlané přikrývky ho pozorovala skleněná očka jednoho z Milových plyšáků. Oba chlapci trvali na tom, že chtějí palandu, a Reed nedokázal odmítnout. Chtěli toho tak málo a tolik toho vytrpěli.

Unikl mu vzlyk, za který by se za jiných okolností styděl. Natáhl se pro tu hračku – milovaného medvídka. Přitiskl tvář k jeho odřenému břichu a namlouval si, že z něj pořád cítí Mila. A snad i Sebastiana. Že cítí dětství, nevinnost, bezstarostný smích a unavený pláč.

Tři vteřiny.

Upustil zvířátko na zem a zvedl se, s pistolí přitisknutou z boku ke stehnu, která mu připadala děsivá a mocná zároveň.

Jedna vteřina.

Nadechl se.

Dveře do pokoje se otevřely.

( 1 )

Gretchen

O tři dny dříve

Gretchen Whiteová nemohla popřít, že ji stíny, které se sbírají na bezkrevných rukou Leny Bookerové, fascinují. Stejně jako kamarádčiny bledé rty a zvrácená hlava na opěradle pohovky.

„Proč mě nepřekvapuje, že tě nacházím nad mrtvolou?“ ozval se za ní chraplavý hlas s bostonským přízvukem.

„Protože si myslíš, že jsem vrah, kterého se ti jenom nepodařilo přistihnout,“ opáčila suše a přímočaře. Otočila se na detektiva Patricka Shaughnessyho, který se jí díval přes rameno. Vedle něj stála drobná vnadná žena s havraními vlasy a velkýma hnědýma kolouščíma očima.

Od chvíle, kdy Gretchen našla Lenu studenou, uplynula hodina. A dvě hodiny od té zoufalé hlasové zprávy, kterou jí kamarádka nechala v hlasové schránce – o níž Gretchen neměla v úmyslu Shaughnessymu vykládat.

„Zvorala jsem to, Gretch,“ řekla Lena. Přiznala se.

„Vrah, kterého se mi nedaří přistihnout,“ zopakoval vyšetřovatel, povytáhl si kalhoty, které mu věčně klouzaly z vypouklého pupku, vykrmeného každodenním přísunem piva a smažených laskomin. „To sedí.“

Žena s kolouščíma očima po nich sklouzla pohledem. „Vy se znáte?“

Gretchen spolkla kousavou poznámku, která ji pokaždé napadla ze všeho nejdřív. Už dávno se naučila první reakci potlačit a někdy i druhou a třetí. Vlastně už si ani nevzpomínala, kdy se před někým nemusela aspoň do určité míry hlídat. Možná před Lenou, když byla i ona v jízlivém rozpoložení. „Vidím, že sis s sebou vzal opravdického detektiva, Shaughnessy.“

Pořád to vyznělo nepříjemněji, než se společensky považuje za únosné. Ale většina lidí by ten tón omluvila vzhledem k tomu, že stáli nad mrtvým tělem Gretcheniny kamarádky.

Shaughnessy si odfrkl. „Vyšetřovatelka Lauren Marconiová. Gretchen Whiteová.“

Šlehla po něm pohledem, protože vynechal její titul, jen aby ji popíchl. „Doktorka.“

„Doktorka Gretchen Whiteová,“ opravil se a provokativně to zdůraznil. „Naše sociopatická konzultantka.“

Poslední dvě slova prohodil jakoby bokem. Hustá nevytrhaná obočí vyšetřovatelky Marconiové se zvedla a na hladkém čele se utvořily vrásky. Zřejmě tu poznámku považovala za nějaký důvěrný vtip – označení „sociopat“ se v poslední době používalo pomalu jako lichotka, dávno ztratilo váhu. Nicméně jak se vyšetřovatelka měla brzy dozvědět, Shaughnessy nežertoval.

Gretchen si ji chvíli prohlížela. Původně ji odhadovala kolem pětadvaceti, ale vrásky v koutcích očí a úst prozrazovaly, že už za sebou má třicítku.

Marconiová ten pohled klidně snášela, jen jí zacukaly rty. Měla na sobě cosi jako uniformu, k níž se uchylovala většina bostonských vyšetřovatelek – džíny, vysoké šněrovací boty, sáčko a pod ním halenku na knoflíčky. Jako by tahle konkrétní kombinace pomáhala vyvolat dojem, že jde o profesionálku, která si nenechá nic líbit. Nebyla nalíčená, ale na to už si Gretchen zvykla – další příklad popření ženskosti v jedovatém pánském klubu, který město nazývalo policejním oddělením.

Vyšetřovatelka působila vážně a houževnatě. Vůči Shaughnessymu se chovala s úctou – postavila se kousek za jeho levé rameno. Přes veškerou snahu ovšem nedokázala zamaskovat svou přirozenou krásu, ten oslnivý typ, jaký v Gretchen obvykle vyvolával chuť způsobit někomu bolest velmi vynalézavým způsobem.

Gretchen se podívala zpátky na detektiva, přimhouřila oči.

Zvedl se mu koutek úst. „Naše úřadující sociopatka… a uznávaná externí konzultantka našeho oddělení,“ připustil. „Pomohla už vyřešit řadu případů. Specializuje se na antisociální poruchy osobnosti a násilné trestné činy.“

„‚Konzultantka‘ znamená ve zkratce ‚někdo, kdo za něj dělá jeho práci‘,“ prohodila k Marconiové. Jestli chce být Shaughnessy protivný, s radostí klesne na jeho úroveň. „Tady chlapci v modrém mě volají, když se nejsou schopní dostat ze slepé uličky.“

„Jinak by ses stejně jenom válela na kanapi,“ utrousil vyšetřovatel, ale postrádalo to skutečný zápal. Tohle bylo známé a pořádně prošlapané území, v podstatě přátelské škádlení, byť to nezúčastněnému pozorovateli nemuselo být zřejmé. Marconiová se tvářila naprosto neutrálně, z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst.

„Kvůli vaší neschopnosti mám pořád dost práce,“ opáčila doktorka, ačkoli to nebyla tak úplně pravda. Vražd je prostě k mání jen určité množství, a to i ve městě o velikosti Bostonu. Sice si ji k vyšetřování párkrát přizvala i FBI, ale vždycky jen na území státu Massachusetts.

Nestěžovala si. Díky naditému svěřenskému fondu měla o živobytí postaráno. Práce v úloze odborné konzultantky jí především poskytovala kýženou intelektuální stimulaci. Snažila se vyhnout za každou cenu nudě – ta totiž vedla k sebedestruktivnímu chování, jež bylo neslučitelné se životem, který si momentálně užívala.

Případy jí pomáhaly zahnat nutkavý neklid, mrtvoly zaměstnávaly její morbidní fascinaci, jíž se nikdy tak docela nezbavila. Zbytek času věnovala psaní článků do akademických časopisů, které si nikdo nepřečte, nicméně jí vynesly uznání v oboru a policie tak měla i nadále důvod s ní spolupracovat.

Gretchen se opět zaměřila na tělo roztažené na pohovce za deset tisíc dolarů, nad jejíž koupí Lena váhala celé dva měsíce.

„Takže co tu doopravdy děláš, Gretch?“ zeptal se jí Shaughnessy a popošel blíž, aby dobře viděl. Jeho vážný oficiální hlas se nesl bytem jako tmavomodrá voda a odrážel se od Leniných dokonale neutrálních stěn. Gretchen se Shaughnessym nevnímali nikoho jiného.

„Našla jsem ji.“

Pobaveně si odfoukl. „Na někoho, kdo není policajt, nacházíš mrtvoly celkem často.“

To nemohla popřít.

Zalétla pohledem k Leně, všímala si a v duchu zaznamenávala počáteční příznaky posmrtné ztuhlosti, příliv chemických látek na jejích víčkách, čelisti, krku. Když před hodinou vpadla do bytu, jednu chvíli to vypadalo, že Lena jen spí.

Zato teď už by se nikdo nespletl.

„Předávkování,“ konstatovala. Lena s analgetiky laškovala už dřív, ale vždycky měla dost peněz na kvalitní materiál. Gretchen by zajímalo, jestli se i ten dražší dnes nepančuje fentanylem. Anebo tentokrát nebyla dost opatrná. Možná jí bylo jedno, jak to dopadne.

„Předávkování? Ne sebevražda?“ zeptala se Marconiová, která zřejmě z chování svého kolegy pochopila, že Gretchen smí být přítomna vyšetřování, ačkoli není od policie. „Takže žádný vzkaz na rozloučenou?“

Po té absurdní otázce ji přepadla taková touha zavrčet, až ji to samotnou zaskočilo. Už hodně dlouho se jí nestalo, aby se tak silné nutkání prodralo skrz železnou stěnu, kterou v sobě vybudovala. Dávno ji nepřepadla taková chuť slyšet, jak se lámou kosti, cítit na rukách šplíchání horké krve.

„Proč jsi tu zrovna ty?“ zeptala se Shaughnessyho, místo aby jeho kolegyni odpověděla. Zjistila, že nejlepší strategií, jak se svými surovými pudy bojovat, je přestat jim věnovat pozornost a přesměrovat ji jinam. „Předávkování nespadá zrovna do tvé stáje.“

Vyšetřovatel přelétl pohledem celý ten výjev, všechno, co záchranáři nepoškodili.

„Pracuju na případu Violy Kentové,“ pronesl konečně.

Gretchen sice neobrátila oči v sloup, ale otočila se k němu zády. „To vím.“

„Lena Bookerová byla její právní obhájkyně,“ pokračoval, jako by se podrobnosti ohledně toho případu neobjevily na všech titulních stranách ve městě. Jako by Lena Bookerová nebyla jediná, koho mohla Gretchen nazývat téměř kamarádkou.

„Věř tomu, nebo ne, ale neuniklo mi to,“ protáhla. Věděla, že z jejího výrazu nic nevyčte. Nic o té poslední hlasové zprávě, kterou jí Lena nechala krátce před smrtí, nic o složce položené vedle ní, kterou objevila, než se do bytu dostali záchranáři. O složce nadepsané VIOLA KENTOVÁ. „Tak proto s tělem zatím nikdo nehýbal?“

Shaughnessy pokrčil rameny. „Starosta i vrchní komisař chtějí mít jistotu, že se to pečlivě vyšetří. Určitě je ti jasné, jaký poprask by vyvolalo, kdyby něco naznačovalo, že mohlo jít o trestný čin.“

Úmrtí spojené s nejpropíranějším případem vraždy za poslední roky? „Poprask“ asi zdaleka nevystihoval, co by to způsobilo.

Případ Kentových byl rozebrán do nejmenších podrobností a Gretchen odhadovala, že veřejnost už stačilo opakování stejného tématu unavit.

Téměř na den přesně před šesti měsíci ubodala třináctiletá Viola Kentová svou spící matku Claire. Když zmáčkli jejího otce Reeda Kenta, připustil, že měla dívka sklony k násilí a pravidelně docházela k psychiatrovi. Netrvalo dlouho a bulvár se vytasil s historkami o zvířecích kostech, které se našly na pozemku, a zveřejnil fotografie pochroumaných tělíček Violiných mladších bratrů, posetých modřinami a starými jizvami. Zanedlouho se navíc rodiče jejích spolužáků vytasili s historkami o mučení a manipulaci.

Brzy začalo všem být jasné, včetně bostonské policie, že Viola Kentová je rodící se psychopatka, ačkoli na stanovení takové diagnózy je technicky vzato ještě mladá.

Celá vražda vypadala úplně přesně jako něco, co se dalo v takové situaci předpokládat – Violina touha po krvi eskalovala, jak se toho její rodiče vždycky obávali.

Veřejnost byla tím příběhem fascinovaná, podle všeho šlo ale o jasně uzavřený případ. Kdykoli se někdo zeptal Leny, proč se ujala klientky, o níž všichni ve městě – i v celé zemi – vědí, že je vinna, odmítala to komentovat.

A teď tohle. Nesejde na tom, jestli Lenina smrt nějak souvisí s rodinou Kentových. Už jen podobné spekulace by médiím zajistily sledovanost. Nemluvě o nátlaku, kterému by čelila policie – proto je nezbytné postupovat zcela transparentně.

Teď, když se blíží přelíčení, by třeba i jen zmínka o takovém skandálu mohla všem pořádně zatopit.

Lenin tichý vzlyk, to výmluvné zajíknutí těsně před přiznáním, dosud rezonoval Gretchen v prsou.

Zvorala jsem to, Gretch.

( 2 )

Reed

Tři měsíce po smrti Claire Kentové

Reed zíral na televizní obrazovku i poté, co Ainsley přístroj vypnula a displej zčernal.

„Už se na to přestaň dívat,“ domlouvala mu. Hodila ovladač na stolek a přisedla si.

Měla pravdu – uvědomoval si to. Přesto i nadále hltal všechny ty záběry, počáteční rozbor Claiřiny vraždy i pozdější úlovky bulvárních médií. Týdny se táhly a mrchožrouti se neměli čím krmit.

„Co kluci?“ zeptal se. Začínal být neurotický, věčně hlídal, kde chlapci jsou a co dělají. Popřál synkům dobrou noc ani ne před dvaceti minutami, a přece nedokázal setřást palčivý strach, že se jim během té krátké chvíle něco stalo. A možná už to lepší nikdy nebude.

„Usnuli, jako když je do vody hodí.“ Sestra do něj šťouchla ramenem. „Taky bys měl jít na kutě.“

Poškrábal se na hřbetu ruky, posetém tenkými jizvami. Neměl by se na sestru zlobit, že ho posílá do postele jako děcko – všeho nechala a přispěchala mu na pomoc. Starala se o Sebastiana s Milem, zatímco on řešil podrobnosti kolem soudu s Violou. Jenže Ainsley nikdy nepoznala, kdy má přestat. Dráždilo ho, jak se ho věčně snaží komandovat. Pochopitelně pro jeho vlastní dobro.

„Ještě se mi nechce,“ řekl a nějak se mu povedlo, že to neznělo popuzeně, ale jemně. Koneckonců jí vděčil za hodně.

Přesto popadl ovladač a znovu zprávy zapnul. Sestra vzdychla, už to však nekomentovala. V levém horním rohu se nad hlasatelkou objevila Claiřina jemná krásná tvář. Žena nasadila vážný výraz, jaký novináři zaujímali, kdykoli mluvili o jeho manželce. Ztlumil zvuk, aby neslyšel, co ta ženská vykládá. Nezáleželo na tom. Už to slyšel všechno.

„Neuvěřitelné, že to ještě pořád propírají,“ podotkla tiše Ainsley. „Od Claiřiny smrti už uplynuly tři měsíce. Člověk by čekal, že se na světě dějí důležitější věci.“

Od Claiřiny vraždy, opravil ji v duchu. Sestra měla sklon mluvit o smrti jeho ženy jako o autonehodě nebo následku chronického onemocnění, přitom šlo o surovou vraždu.

V každém případě ho neutuchající pozornost médií a veřejnosti nepřekvapovala. Případ měl všechny rysy senzačního filmu ze života. Bohatá rodina, problémová psychopatická dcera, truchlící a dosud mladý a pohledný vdovec.

Představil si, co by se rozpoutalo, kdyby někdo z novinářů odhalil zbytek celého příběhu.

„To se nestane,“ prohlásila Lena, když před ní tuto obavu před pár týdny vyslovil. Tehdy měl ještě nutkání neustále rozebírat, jak by se všechno mohlo vyvinout. „Nikdo ani netuší, že jsme se kdysi znali.“

To byla pravda.

Někteří reportéři spekulovali nad tím, proč se někdo jako Lena Bookerová ujal případu Violy Kentové, ale nikdo nerozebral vlákna jejich minulosti, aby zjistil, kde se propletla. Nikdo netušil, že Reed Kent a Lena Bookerová byli jen dvě chudé děti z čtvrti Jižní Boston, neboli z Jižáku, kterým se všemu navzdory podařilo uspět.

„Nejsi přece dvakrát pyšný na svoje kořeny,“ neodpustila si Lena rýpanec, který ho zasáhl.

V osmnácti se seznámil s Claire, jedinou dcerou jedné z nejzámožnějších a nejsolidnějších rodin ve městě. Ta se z nějakého důvodu rozhodla, že s ním chce chodit, chce s ním spát a chce si ho vzít.

Pořád nechápal proč.

Ale tehdy nad tím nepřemýšlel. Trčel v té pasti zvané Jižák od narození. Když mu nabídla cestu ven, bez váhání se jí chopil.

Teď se Claiřina fotografie nad hlasatelkou rozplynula a na jejím místě se objevila Viola.

Ainsley vedle něj znehybněla, jako by byla připravená uchlácholit vyděšené zvíře. V poslední době poměrně běžná reakce, už jim ani nepřipadala divná.

Reed si škrábal jizvu na kloubech a sledoval, jak se hlasatelce pohybují rty.

Líčí právě dopodrobna všechny Violiny zvrhlosti? Nedávno někdo prozradil, že na dveřích pokoje jejích bratrů měli visací zámek. Po téhle zprávě proběhly v médiích hotové orgie.

Anebo ta ženská popisuje Clařiny bodné rány a ptá se, co vyvolalo katarzi, která Violu nakonec přiměla matku zabít.

Poté se objevil jeho snímek. Hlasatelka pokývla hlavou tím smutným soucitným způsobem, jako všichni, kdo o něm v poslední době mluvili.

Ainsley se znovu pokusila zmocnit dálkového ovládání, ale odsunul ho z dosahu.

Co by asi říkali všichni, kdo na něj pohlížejí se směsicí lítosti a netajené zvědavosti, kdyby znali pravdu?

Sestra vzdychla, pak ho poněkud roztřesenou rukou pohladila po stehně. „Netrap se tu moc dlouho, ano?“

Zachrčel, ale nebylo to na souhlas, jen známka, že slyšel.

Začal přepínat programy, dokud opět nenarazil na tvář své ženy.

Jestli se Ainsley domnívá, že si pouští zprávy, aby se mučil, nezná ho tak dobře, jak si myslí.

( 3 )

Gretchen

Teď

Shaughnessy stál se založenýma rukama nad Leniným tělem. Zvedl oči a střetl se s Gretcheniným pohledem. „Kdyby to nebylo tak jasné, hádal bych, že je to tvoje práce.“

Zaťala zuby, až jí vystřelila bolest do čelisti. Napočítala do deseti, aby to napětí neprosáklo do jejího hlasu, aby to znělo lehkomyslně, a ne nepřátelsky. Pečlivě podané představení, tak jako větší část jejího života. „Omluva se přijímá. Já bych to rozhodně tak neodflákla.“

„Říkal jsem ‚kdyby‘,“ podotkl a koutky úst mu pobaveně zacukaly.

Marconiová se podívala z jednoho na druhého. „Já opravdu nepoznám, jestli vtipkujete.“

„Tady detektiv postrádá smysl pro humor,“ informovala ji Gretchen. „Takže nikdy nevtipkujeme.“

„Dobře,“ pronesla Marconiová. Z jejích řečnických příspěvků doslova odkapávala inteligence. Gretchen poodešla. Byla znuděná a podrážděná a v takovém stavu se ovládala vůbec nejhůř. Celý život se pohybovala na tenké hraně mezi násilnou a nenásilnou stránkou své sociopatické diagnózy a dobře věděla, že jestli se chce vyhnout nepříjemnostem, musí poslechnout vnitřní varování.

„Takže… ona je konzultantka? Doopravdy?“ zeptala se vyšetřovatelka kolegy za jejími zády. Gretchen vytěsnila jeho automatickou odpověď. Za ty roky, co se znali, už to v její přítomnosti opakoval tolikrát, že ty věty uměli oba nazpaměť.

Doktorku Gretchen Whiteovou, která se pyšní magisterským titulem z psychoanalýzy, statistiky a kriminologie, naverboval před více než deseti lety jako konzultantku k případu, kde mu podezřelý připomínal právě ji. Po prvním úspěšném společném vyšetřování ji začal zvát i k dalším případům. Nejprve v dlouhých rozestupech, pak častěji. A toho se chytili i další vyšetřovatelé, až ji znalo – byť ne vždycky schvalovalo – celé vedení bostonské policie. Během těch zhruba deseti let pomohla vyřešit tolik významných případů, že její minulost, do určité míry pochybnou, často přehlíželi.

Protože dávno předtím, než se tohle všechno odehrálo, figurovala Gretchen jako hlavní podezřelá v prvním velkém případu vraždy, jehož vyšetřování detektivu Patricku Shaughnessymu svěřili. Psala se devadesátá léta – ona byla ještě dítě a jemu neviselo břicho přes opasek, vlasy měl blond, zatímco teď žádné, a na levém prsteníku nosil zlatou obroučku.

Obětí byla Rowan Whiteová, Gretchenina teta. A vrahem zůstávala přinejmenším v Shaughnessyho hlavě ona.

Jen se mu to nepodařilo prokázat.

Aby k němu byla spravedlivá – a takové nutkání nemívala často –, našel ji nad tou mrtvou ženou, se zakrváceným nožem, z něhož se vyklubala vražedná zbraň, v ruce. Druhou tiskla na otevřenou ránu. Nevypadala vyděšeně, jako by se asi tvářily jiné děti. Spíš se zdála fascinovaná tím, jaká je rozervaná tkáň na dotek.

Navíc se o ní už předtím šuškalo, jak je divná, lidé ze sousedství měli sklon přejít na druhou stranu ulice a uhnout pohledem, kdykoli ji zahlédli.

Nezáleželo na jejím věku ani vzhledu. Už jako malá zjistila, že normální lidé – „empati“, tak jim začala říkat poté, co ji radostně označili jako „sociopatku“ – mají vyvinutý smysl pro rozpoznání toho, kdo mezi ně nepatří. Člověka, který jen předstírá, představuje prázdnou propast a pouze nosí masku, jak si žádá společnost.

Pokud šlo o Rowaninu smrt, žádného dalšího věrohodného podezřelého neobjevili. A ačkoli se ze Shaughnessyho stal zřejmě slušný policista, tehdy měl tunelové vidění – nechal se zaslepit přesvědčením, že zabíjela Gretchen. Nebyl ochotný připustit, že by mohla existovat i jiná vysvětlení.

Skutečnost, že si dívka na průběh celé noci vůbec nevzpomínala, ho jen utvrdila v tom, že umí věrohodně lhát všem dospělým, kteří ji ještě nezačali podezírat z čehokoli špatného.

On v ní viděl tu propast od začátku. A nikdy jí na to nedovolil zapomenout.

Nedokázal případ nechat být ani poté, co se na něj dávno zapomnělo. Gretchen by jeho posedlost připadala znepokojivá – byť zajímavá –, kdyby si plně neuvědomovala, jak špatně se žije v sevření abnormální fixace.

Protože nedokázal shromáždit dostatek důkazů, aby ji mohl zatknout, vzal na sebe úkol dohlédnout na ni. A dělal to dodnes. Mohla mu vysvětlovat třeba stokrát, že mezi lidmi s antisociální poruchou osobnosti existuje podmnožina těch, kteří se k násilí neuchylují. Pro něj zůstávala děvčetem s prázdnýma očima, jež se nedokázalo odvrátit od znetvořeného těla své tety.

Když se ve zprávách objevil případ Violy Kentové, Gretchen vyrazila na třídenní tah, šokovaná podobností obou případů. Zkrvavená oběť, nůž a dívka, z níž se automaticky vyklube hlavní podezřelá. Pochopitelně se našly i určité odlišnosti, ale podobností bylo dost na to, aby se pokusila zjistit od Leny nějaké podrobnosti. Jenže kamarádka nic neprozradila.

Je jako ty.

Lena jí zavolala ve čtyři hodiny ráno. Vyzvánění Gretchen neprobudilo, teprve pípnutí hlasové schránky.

Nejdřív se ozvalo prskající ticho. Kdyby jí tu zprávu nahrál kdokoli jiný, přestala by v tu chvíli poslouchat, mrskla by telefonem přes pokoj a zase usnula.

Když Lena promluvila, znělo to zoufale, zdrceně. „Zvorala jsem to, Gretch.“

Slova splývala a i její jméno vyslovila kamarádka nezřetelně. Asi víno nebo prášky, hádala Gretchen.

„Ona je jako ty,“ zamumlala Lena. „Ona je… je jako ty.“

„Ale kdo, moje milá?“ zeptala se potichoučku, aby nic nepřeslechla.

„Zvorala jsem to,“ zopakovala Lena a její hlas zněl dutě a slabě, jako by jí vůbec nepatřil. „Musíš… musíš to dát do pořádku, kvůli mně, jo?“

Gretchen semkla rty do úzké linky. Leně se třásl hlas, přerývaně oddechovala.

Co si to jenom vzala?

Ticho se táhlo tak dlouho, že už si říkala, jestli Lena neodpadla. Ale pak… „Ty dáš vždycky všechno do pořádku.“

„A co mám dát do pořádku?“ zeptala se zbytečně.

„Jde o Violu Kentovou,“ pronesla Lena, skoro jako by jí odpovídala. „Gretchen… Viola Kentová je nevinná.“

Tím zpráva skončila.

Kamarádčin hlas zněl tak slabě, že Gretchen napadlo zavolat záchranku. Jenže Lena by ji zabila, kdyby šlo o falešný poplach – protože v novinách by se nevyhnutelně objevilo, že se předávkovala, zvlášť když je případ Violy Kentové na titulních stranách. A tak se rozjela k ní do bytu, vyzbrojená náhradním klíčem, který jí kamarádka dala.

Řítila se téměř prázdnými ulicemi Bostonu a přesvědčovala se, že je Lena jenom opilá nebo sjetá, proto mluvila tak divně.

Jenže během cesty, ani když pak utíkala přes halu a nekonečně dlouho čekala na výtah, nemohla přestat myslet na pytlíček, který před měsícem našla u kamarádky ve skříňce v koupelně. Byl zastrčený do skoro prázdné krabičky od tamponů.

Možná Lena jen hledala úlevu od své náročné práce. Jí do toho každopádně nic nebylo, tak to tehdy nechala bez komentáře a krabičku vrátila tam, kde ji našla.

Teď litovala, že ten sáček nevzala a nespláchla prášky do záchodu. Koneckonců měla ve zvyku se s ničím nepárat.

Vstoupila k Leně do ložnice. Až na přetékající knihovnu, která zabírala notnou část jedné stěny, byla místnost téměř spartánská, podobně jako zbytek bytu.

Lena byla dost výrazná, v jejím soukromí to ale vůbec nebylo znát. Gretchen to na empata připadalo zvláštní. Sama svůj byt upravovala až moc, zaplnila ho věcmi, které ji nezajímaly, aby měly případné návštěvy dojem, že vede bohatý vnitřní život. Kouřová clona, věčná snaha zamaskovat tu propast.

Došla k jediné fotografii, již měla Lena na prádelníku – byla na ní s babičkou při promoci –, a špičkou prstu se jemně dotkla kamarádčiny tváře.

„Něco by mě zajímalo – přímo umírám zvědavostí,“ ozval se ode dveří Shaughnessy. Parťačku zřejmě odložil cestou z obývacího pokoje.

Gretchen čekala, věděla, že se to dozví, ať se zeptá, nebo ne.

„Proč Lena ten případ vzala?“

Otázka se natolik blížila jejím myšlenkám, že se k němu otočila a zkoumavě se na něj zadívala. „Všichni si myslí, že kvůli mně.“

„Protože Viola Kentová je…“ Mávl bezděky rukou k ní.

„Psychopatka,“ dopověděla Gretchen, poněkud pobavená tím zaváháním. „Klidně to řekni. Nepřivolá ji to.“

Uchechtl se. „Takže to není ten důvod?“

„Ne,“ odmítla, přestože v duchu slyšela přízrak Lenina hlasu. Ona je jako ty. „Tohle vysvětlení opomíjí zásadní skutečnost.“

„A to?“

„Viola Kentová je násilnická psychopatka.“

„Jasně, to už víme.“ Ta slova by mohla působit netrpělivě, jeho tón ale ne. Vytočit ho bylo většinou dost těžké, zatímco s ní se to mělo právě naopak. Rozčilovalo ji, že se k sobě tím pádem nejspíš hodí.

„Já násilnické sklony nemám,“ pokračovala. „A i když pořád nejsi schopný pochopit, že to není jedno a totéž, Lena s tím problémy neměla.“

„A jaký je v tom rozdíl?“ ozvala se Marconiová a svého kolegu obešla.

Gretchen se na ni zadívala. Pokoušela se odhadnout, jestli s ním ta ženská vydrží dost dlouho na to, aby se vůbec obtěžovala odpovídat jí na otázky. Shaughnessyho parťáci se obměňovali tak často, že většinou nemělo smysl zjišťovat o nich víc, než jak se jmenují. Ale někteří na slušnost reagovali líp než jiní. Pochybovala, že by tahle stála za námahu, jenže teď už ji sledoval i Shaughnessy a toho potřebovala ve shovívavém rozpoložení.

„Zkuste si to představit jako Teda Bundyho versus…“ Gretchen se odmlčela, nakrčila nos, štvalo ji, že musí říct něco tak směšného. „Týpka z Wall Street.“

Marconiová přikývla. „Jasně.“

Shaughnessy jen zahučel. Slyšel tuhle odpověď tolikrát, kolikrát ho slyšela vysvětlovat, co je zač ta ženská, která se promenuje po místě činu bez policejního odznaku.

„Na co myslíš, Gretch?“ zajímal se.

Zvorala jsem to.

„Tady k žádnému trestnému činu nedošlo,“ pronesla pomalu.

Když někoho znáte skoro třicet let, dokážete snadno přečíst i to, co vám neříká.

„Dobře,“ souhlasil bez mrknutí. „A co sis to nechala pro sebe?“

Rozhlédla se po ložnici, pak se znovu podívala na něj. Jeho silueta se rýsovala ve světle z chodby, do tváře mu vidět nebylo.

S pravdou Gretchen vždycky udržovala poměrně volný vztah a s polopravdou ještě volnější. Nebyl důvod seznámit Shaughnessyho s veškerými podrobnostmi a stejně tak mu nemusí přehrávat Lenin vzkaz. Jenže v něm potřebuje probudit dostatečný zájem, aby jí dovolil případ vyšetřit.

Nebyl to Lenin vzkaz, proč najednou začínala věřit, že je Viola nevinná. Každý obhájce, který za něco stojí, by se klientovou nevinou zapřísahal i na smrtelné posteli. Což se tu vlastně přesně stalo. Ne, nešlo o to tiché zvorala jsem to, Gretch, ani o Violinu složku, která ležela otevřená vedle Leny. Gretchen ji ztopila, protože tomu zoufale potřebovala přijít na kloub. Dokud však nezjistí, co Lena udělala – nebo taky neudělala –, Shaughnessymu nic vykládat nebude.

Přesto mu musí předhodit nějakou návnadu. V případu Violy Kentové figuroval jako hlavní vyšetřovatel. Kdyby něco nasvědčovalo, že nevzal v úvahu další možné podezřelé, byla by to pro něj hodně nepříjemná situace. A tuhle slabinu mohla využít. Evokovala totiž její případ. Tehdy rozhodl o vině ve stejné minutě, kdy vkročil do místnosti a uviděl ji tam.

Udělat si spojence pro Gretchen často nebylo snadné, ale ve chvílích jako tahle za ně byla vděčná. To, že někoho zná, že ví o jeho slabinách, o všech těch krásných nejistotách a zranitelných místech, o způsobu, jak tím člověkem manipulovat, byl hotový sen. Ujížděla na tom víc než na těch nejlepších drogách.

A u Shaughnessyho dobře znala každý z jeho spouštěcích bodů.

„Lena mi zavolala,“ pronesla a zkřížila ruce na prsou, jako by se musela uklidňovat.

Detektiv povytáhl huňaté obočí. Vždycky se pozastavila nad tím, jak kontrastuje s jeho lesklou hladkou pleškou. „Co?“

To bylo její nejméně oblíbené slovo a on to věděl. Nenáviděla, jak je nepřesné, jak často nutí dotazovaného, aby opakoval sdělení, které už naprosto jasně sdělil, nenáviděla jeho zvuk. A tak mlčela.

„Co říkala?“ opravil se vyšetřovatel, protože na to, aby vydržel, byl moc zvědavý.

„Pověděla mi, proč ten případ vzala,“ zalhala bez obtíží a dívala se mu při tom do očí. Bylo důležité podat to dramaticky, aby to na něj skutečně zapůsobilo.

Poznala, že ten chlap umírá zvědavostí. Protože když se Lena Bookerová ujala obhajoby Violy Kentové, nikomu to nedávalo smysl.

Ta třináctiletá dívka zavraždila svou matku a předtím už celé měsíce mučila další členy rodiny. Od chvíle, kdy ji zadrželi, neprojevila ani předstíranou lítost. Kdyby šlo o kohokoli jiného než o Lenu, Gretchen by se vsadila, že jsou v tom peníze, publicita a nevyhnutelný kariérní růst, a to i kdyby případ nevyhráli.

Jenže Lena s médii nekomunikovala. Odmítla všechny důvěryhodné reportéry i ne zas tak důvěryhodnou moderátorku bulvární televizní show, která za ní přišla škemrat o drobečky, aby měli co předhodit hladovému publiku.

Navíc se dobře vědělo, že tahle advokátka bere jen dva typy případů. Jejím hlavním zaměstnavatelem byla mafie a ta taky zaplatila deset tisíc dolarů za ten gauč, na němž Lena tak elegantně zemřela.

A pak se ujímala chudých dětí z Jižáku, které by jinak skončily na krku nějakému přepracovanému veřejnému obhájci. Přesto se zajímala jen o některé a obvykle z nějakého konkrétního důvodu.

Viola Kentová – dcera nesmírně bohatých manželů Kentových – ani jednomu z těchto kritérií neodpovídala.

Ve vzduchu přímo praskalo napětí, oba policisté se dychtivě předkláněli. Gretchen je dostala přesně tam, kde je chtěla mít. Celé to drama vyvolala uměle, potřebovala přimět Shaughnessyho, aby jí dal volné pole působnosti. Jenže už když to pronášela, něco jí říkalo, že v tom možná bude zrnko pravdy.

„Lena si myslela, že je Viola nevinná,“ pronesla konečně. A rovnou četla v Shaughnessyho nahrbených ramenou popření, slyšela ho, když se Marconiová přerývaně nadechla. „Což znamená, detektive, žes to zase zpackal.“

( 4 )

Reed

Měsíc po Claiřině smrti

Naplánovat pohřeb trvalo Reedovi měsíc. A i tak toho většinu zastala Ainsley.

Ta doba už byla hodně na hraně společenské přijatelnosti, Reed však zjistil, že se teď těší mnohem větší shovívavosti než dřív. Stačí mít mrtvou ženu a dceru psychopatku. K tomu připočtěte dva chlapce, u nichž ho všichni ujišťovali, že udělal, co mohl, když se je snažil chránit. Teď by mu nejspíš prošla i vražda.

V hrdle se mu vzpříčil nevhodný smích, a když se otec Richards při tom přiškrceném zvuku zašklebil, musel předstírat záchvat kašle.

Omluvil se knězi, propletl se davem lidí, kteří se u nich doma shromáždili a teď se všichni nakláněli, když procházel kolem nich, aby na něj dobře viděli. Jako by sledovali zpomalené záběry autonehody.

Ainsley k němu nepřítomně napřáhla talířek s laciným koláčem ze samoobsluhy, když ji míjel, ale ani nezvedla oči, aby se ujistila, že si vezme. Ten nákup byla nouzová akce na poslední chvíli, když si někdo všiml, že se na pohřeb dostavil každý čumil a známý, který měl s Kentovými sebemenší spojitost. Claire by strašně vadilo, že po vkusném a luxusním dortu následuje taková příšernost s přeslazenou tuhou citronovou polevou a s nápisem Upřímnou soustrast, vyvedeným kostrbatým uspěchaným písmem.

Upřímnou soustrast, že vám zemřela žena. Ta, kvůli jejíž vraždě sedí vaše dcera ve vězení.

Těsně pod hrudní kostí mu zavířila panika. Zamnul si místo dlaní, snažil se ten pocit odehnat.

Míval podobné záchvaty už roky, poznal, že se blíží – provázela je srdeční arytmie, změněné dýchání, vidění. Hlasy smutečních hostů ho provázely vzhůru do schodů a chodbou, draly se nahoru skrze podlahu a vyplňovaly všechna prázdná místa, jeho celého, až z něj nezbylo nic než to, co o něm říkali.

Když zamrkal, zjistil, že se choulí v koutě ve Violině pokoji. Jednou rukou objímal porcelánového jednorožce, jehož roh provrtával díru do čáry života v Reedově dlani. Claire ho koupila Viole k posledním narozeninám v marném pokusu o normální život.

„Aspoň se pořád snažím,“ prohlásila a vzdorně zvedla bradu. „Tys to… prostě vzdal.“

To obvinění ho silně zasáhlo. Nebylo to jako políček, spíš jako brnění někde pod kůží, které se ozývalo, kdykoli se podíval na svou dceru, jako by je mohla všechny zničit.

Při porodu jim nikdo nedal příručku, jak na to, když je vaše dcera zrůda. Nezískali žádnou pomoc, jen neustále se obměňující zástup psychiatrů, kteří si mnuli to místečko mezi očima a sypali ze sebe prázdné fráze a utěšování.

Viola se opravit nedala.

Mohli jedině čekat – čekat, než udělá něco tak hrozného, že ji někde uvězní.

Dveře do pokoje se otevřely a zavřely. Reed pocítil nutkání mrštit po tom odvážlivci jednorožcem. Viola je možná zvrhlá, ale pořád je jeho. Nikdo nemá právo sem lézt.

Jenže vzápětí se před ním skrčila Lena a položila mu jemně ruce na kolena.

„Ahoj,“ pronesla klidně a nenuceně, jako by se ty poslední měsíce vůbec neodehrály. Jako by tajemství, která sdíleli, nebyla dost velká, aby je oba pohřbila. Jako by se mu nevrátila do života po dvaceti letech mlčení, aby ho rozcupovala na kousíčky. „Slyšela jsem, že potřebuješ právníka.“

( 5 )

Gretchen

Teď

„Musíte Leninu smrt označit jako nejednoznačnou,“ řekla Gretchen Shaughnessymu. Stáli v kamarádčině kuchyni, většina ostatních policistů už dávno odešla.

Lena dávala přednost hladkým moderním věcem, proto bylo všechno vybavení z neosobního naleštěného chromu, který zachytával světlo lustru a vracel je v překroucených odrazech.

Shaughnessy si velkou masitou dlaní zamnul unavený obličej. „Jenže nejednoznačná není.“

„To víme oba.“ Takové jednání vyžadovalo takt, jehož byla ne vždycky schopná. Ale tady toho bylo dost, s čím se dalo pracovat. Trhla bradou k obývacímu pokoji a myslela na to, co jí předtím říkal, proč se tu vůbec objevil. „Copak ty to nechceš důkladně prověřit?“

„Chci.“ Vydoloval ze sebe to slovo, jako by věděl, že vstupuje do pasti, ale nemohl si pomoct.

Politické hry mají snadná pravidla. Vždycky jde o moc a tomu Gretchen rozuměla líp než většině ostatních věcí. Ne že by si je vysloveně užívala, ale když už nějakou hrála, zvítězila.

„No tak jim přesně tohle pověz.“ Zářivě se na něj usmála. „Že na ten případ nasadíš nejlepšího z nejlepších.“

Přimhouřil oči. „Dva dny už asi ničemu neuškodí. Víš, že víc ti nedám.“

„Nevím,“ přiznala a napadlo ji, jestli by ho neměla poprosit. Kdyby věděla, že to pomůže, udělala by to. Navíc by tím Shaughnessyho uvedla do nesnesitelných rozpaků, což znamenalo milý bonus. Jak jednou něco chtěla, hrdost šla stranou.

Oba věděli, že po něm nežádá málo. Aby mohl přizvat Gretchen jako konzultantku, muselo vyšetřování zůstat otevřené. Uzavřený případ předávkování by k tomu nestačil. Potřebovala se oficiálně zaštítit bostonskou policií, protože to jí mohlo výrazně zjednodušit přístup k lidem a ke spisům, které chtěla prověřit. „Víš, že tě nepřestanu otravovat, jestli to neuděláš.“

„A v čem to bude jiné?“ opáčil pobaveně. Chvíli se na ni mlčky díval. „Vážně si myslíš, že byla Lena něčemu na stopě?“

Zvorala jsem to, Gretch.

„Ne, ale…“ Rychle zamrkala a odvrátila se. Shaughnessy občas zapomínal, s kým má co do činění. Zapomínal, že pláče, jedině když chce prosadit svou, ne protože by ji trýznil žal.

Pokrčila rameny. Odevzdaně. „Byla to poslední věc, kterou mi řekla. Že Viola Kentová je nevinná.“

Jako by na tom záleželo.

Ode dveří se ozvalo: „K případu Violy Kentové přístup nezískáte, ani kdybychom tenhle nechali otevřený.“

Ta nová. Vyšetřovatelka Marconiová.

Gretchen napadlo, čím by tak mohla odradit tuhle. Zatím ji ještě neměla přečtenou, ale už teď se jí nezamlouvala. A žádný Shaughnessyho parťák, který se jí nelíbil, dlouho nevydržel.

„Proč bych ho měla chtít?“

Marconiová nehnula brvou ani pod chladným a vypočítavým pohledem, který si Gretchen nacvičila před zrcadlem, stejně jako celou škálu dalších výrazů. Nikdy pro ni nebyly přirozené.

„Protože si myslíte, že se předávkovala kvůli tomu,“ pokrčila policistka rameny.

To holé konstatování vyvedlo Gretchen z míry, přese všechno na ni zapůsobilo. Jenže žili v Bostonu, kde si většina lidí nebrala servítky. Sama si často říkala, že se s tou svou specifickou brutální upřímností narodila přesně v tom správném městě.

„Nepotřebuju přístup,“ prohlásila. „Jen zdání legitimity.“

„Čímž myslíte, že se chcete zaštítit bostonskou policií?“ upřesnila si žena a Gretchen vzdychla nad těmi únavnými otázkami. Copak to právě neřekla?

Otočila se k policistce zády a zaměřila se na Shaughnessyho. „Dva dny.“

Chvíli si ji prohlížel, pak zalétl pohledem ke kolegyni, která stála za ní. „Dobře.“

Zaplavil ji pocit vítězství, sladký a návykový. A vzápětí vzal za své. Detektiv na ni namířil jeden z těch svých buclatých prstů: „Ale budeš mít hlídání.“

Marconiová tiše zasténala, což odráželo Gretchenino rozpoložení. Ona však měla aspoň tolik slušnosti, že to spolkla. „Zbytečné mrhání zaměstnanci,“ zkusila to bez šance na úspěch.

Shaughnessy se zazubil. Užíval si to. „Jasně, vím, jaké starosti ti dělá,“ přímo se s tím slovním spojením pomazlil, „náš napjatý rozpočet.“

Napřímila se. „Jak víš, že ji nezabiju?“

Což ten samolibý úsměv z jeho tváře okamžitě smázlo. „Ona si poradí.“

Gretchen přejela Marconiovou nacvičeným významným pohledem od hlavy k patě. Odhadovala ji. Pak pokrčila rameny. „Jestli něco zkusí, užiju si to.“

Vyšetřovatelka povytáhla obočí, k jejich špičkování se ale nepřipojila, což bylo zklamání. Tyhle přestřelky měla Gretchen ze všeho nejradši.

„Dva dny, Gretch,“ zdůraznil Shaughnessy a ona v jeho hlase rozeznala nádech čehosi, co se kupodivu nepříjemně blížilo lítosti. „Pak musíme jít dál.“

„To je spousta času,“ opáčila hladce, oči upřené na Marconiovou. Po úvodním zasténání si už její nová chůva nechávala pocity pro sebe a tvářila se opět neutrálně.

„Bůh s námi,“ utrousil její kolega a luskl prsty k nim oběma, což mělo být zřejmě něco jako varování – i když těžko říct, které z nich bylo určené. Vzápětí beze slova opustil místnost.

„Dost dramatické,“ poznamenala Gretchen a policistka si odfrkla.

„Prostě celý Shaughnessy, ne?“ prohlásila.

Zajímavé. Zkouší si ji získat? Gretchen už dávno zjistila, že společný nepřítel nebo aspoň společná frustrace představují vynikající způsob, jak se s někým sblížit. Sama tu taktiku použila mockrát. „Potřebujeme spis Kentových.“

Marconiová se zhoupla na patách. „Před chvílí jsem řekla, že –“

„Ano, to jste řekla,“ přerušila ji a zamířila do obývacího pokoje. „A musíme si taky promluvit s Reedem Kentem.“

Nakrátko spočinula pohledem na Lenině bezvládném těle. Násilné činy nebyly její parketa. Ona rozsévala zkázu emocionální a intelektuální povahy. Přesto se znala dost na to, aby věděla, že má v sobě pořád zbytky temnoty – a tohle její já podobné věci fascinovaly. Ochablé údy, prázdné oči, zpřelámané kosti, krvavá tkáň.

„On si fakt nedělal srandu, co?“ ozvala se za ní tiše vyšetřovatelka. „Vy jste vážně sociopatka.“

Gretchen odtrhla pozornost od Leniných rozpažených rukou a zamířila ke dveřím. „Nevíte nic ani o tom slově, ani o mně.“

„Tak mi něco povězte,“ vybídla ji Marconiová a srovnala s ní krok.

„To není moje práce.“ Už teď toho udělala víc než dost, aby ji uvedla do problematiky. Ještě chvíli a začne se nudit… a pak udělá něco hloupého a iracionálního. Ten pocit se dal vždycky snadno předvídat, tudíž se mu dalo vyhnout. Škoda, že nikdo nedokáže doopravdy ocenit její perfektní sebeovládání. Fyzické násilí nepáchala, to však neznamenalo, že k tomu nemá sklony, jimž může snadno podlehnout.

Shaughnessy patřil k málu těch, kteří si to uvědomovali. A to se jí na něm vždycky líbilo.

„Copak vám může spis prozradit něco, co o Viole ještě nevíte?“ nadhodila vyšetřovatelka, když se dostaly k výtahu. „V televizi už ten případ rozebrali do posledního detailu. A obhajobu vedla vaše… přítelkyně.“

„Ano, i sociopati mají přátele,“ podotkla Gretchen, kterou ta odmlka podráždila a zároveň pobavila. Zanedlouho už se ocitly venku na ulici, kde za žlutou policejní páskou blikala s nesmyslnou naléhavostí jasná modrá světla blesků. Supi se slétli. Když kolem nich procházely, reportéři žadonili o komentář nebo aspoň pohled jejich směrem. Obě je ignorovaly.

„Jak to?“ Ta otázka nevyzněla jízlivě, ale přirozeně a zvědavě.

Gretchen se zastavila a zadívala se do tváře té ženy. Nenašla v ní žádné známky nepřátelství, zjevného ani skrytého pod tenkým pláštíkem.

Obvykle se při seznamování s někým novým uchylovala ke lži. Všichni byli snadno manipulovatelní a ovladatelní, navíc to přinejhorším mohla vzít později vždycky zpátky. Tentokrát ovšem nabyla dojmu, že pravda poslouží nejlíp. Ověřila si různé variace této odpovědi na dalších známých a shledala je úspěšnými.

„Potřebujeme v životě lidi, co nás přijímají takové, jací jsme,“ pronesla a hned si všimla, že to poetické formulování se Marconiové líbí. Ta věta se zdála hezčí, než ve skutečnosti byla. „Je to pro mě tak výhodné, že stojí i za tu námahu takové přátelství udržet.“

Policistce zmizel úsměv z tváře. Gretchen vzdychla. Kéž by se jí nestávalo tak často, že udělá o ten jeden nevhodný krůček víc.

„Vaše auto, nebo moje?“ zeptala se, aby změnila téma. Vždycky mějte po ruce únikovou strategii, to bylo ve vztazích s normálními lidmi pravidlo číslo jedna.

„Sem mě vezl Shaughnessy.“ Zbytek nechala Marconiová bez komentáře, což Gretchen musela ocenit. Není nic horšího než empat, který všechno zbytečně rozmazává.

Zahnula za roh a pak zamířila do uličky, kde zaparkovala svoje porsche, červené jako hasičské auto.

„Vy si nezamykáte?“ bylo jediné, co Marconiová řekla, když nasedala.

„Ráda žiju nebezpečně,“ zapředla Gretchen a užila si to klišé. Koneckonců jsou tyhle zkratky na světě z určitého důvodu, každý je chápe a oceňuje. A ona obzvlášť. Zkusila v sobě najít strach, že jí auto někdo ukradne, ale objevila jen prázdno. Mnohem zajímavější jí připadalo zjistit, jestli by na to měl někdo odvahu.

Marconiová si odfrkla, podobně jako předtím u Leny v kuchyni. Gretchen to založila do složky, kterou si v duchu pořídila pro všechno, co se týká téhle ženské, konkrétně do oddílu „smysl pro humor“.

„Povězte mi, co o případu Kentových víte,“ požádala vyšetřovatelka s naprostým klidem, přestože se právě vyřítily z uličky, aniž daly přednost autu, které přijíždělo po hlavní.