Josephine Bakerová

a Marcel Sauvage

Paměti

Josephine Baker, Marcel Sauvage

MÉMOIRES

Copyright © Éditions Phébus / Libella, Paris, 2022

Published by arrangement with SAS Lester Literary Agency & Associates

All rights reserved.

Translation © 2023 by Šárka Belisová

ISBN 978-80-249-5145-4

Obsah

Předmluva

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Předmluva

Konec roku 2021 se završil apoteózou… Nebe nad Paříží zářilo tolerancí, odělo se do důstojnosti lidského bytí… Rozvinuly se zástavy věrnosti a oddané služby vlasti.

Kdo z účastníků této slavnostní události by si ještě donedávna dokázal představit, že „Pták ostrovů“, „Krásná divoška“, „Černá Venuše“ „Modla z ironie a zlata“ vstoupí do Pantheonu? V úterý 30. listopadu 2021 jí Paříž a celá Francie neuchystaly rozloučení – jako před šestačtyřiceti lety na schodech kostela La Madeleine, tehdy vyzdobených u příležitosti státního pohřbu –, nýbrž uvítání na prahu nové věčnosti. Hold, jehož se jí dostalo od Francouzů, pozvedl její jméno na roveň velikánů, kteří sloužili veřejnému blahu. Její hluboká vnitřní pokora by jí tuto korunu, příliš těžkou pro většinu smrtelníků, velela odmítnout… A přesto to není sen… V národní svatyni, v níž jsou uloženy ostatky nejvýznamnějších příslušníků francouzského národa, nyní vedle spisovatele Maurice Genevoixe skutečně spočinulo bývalé dítě ulice.

Během tohoto dlouhého i krátkého mezidobí se místo Josephine Bakerové v srdcích Francouzů a Francouzek dál upevňovalo. Rozpoznat inspirativní krásu její mimořádné bytosti a lépe jí porozumět se naučili okouzlení příslušníci dvou generací. Byla jim odhalena její cesta, jasná a přímočará, prostá dvojznačných zákrutů i skrytých zkratek, již neprovází jediné sklouznutí do propasti pohodlných řešení… Je to cesta těch, kteří jsou tady nejprve pro druhé a teprve pak pro sebe.

Teď se můžeš schoulit v bratrské náruči barda „černého“ světa Aimé Césaira… A přivinout se i k jízlivému Alexandru Dumasovi, v jehož žilách proudila ze čtvrtiny černošská krev a jemuž pleť zesvětlala zásluhou mnoha pokolení; on by tvou epopej uměl mistrně vylíčit, kdyby tě byl znal… Svou krev můžeš smísit s hrdinskými žilami Toussainta Louvertura, vysvoboditele Haiti, své země, jež zaznívala v tvém rozechvívajícím hlase… Všichni čtyři jste sem vstoupili po tisící a jedné oklice otroctví, jež určilo barvu vaší kůže a vzbouřilo vašeho ducha. Spočineš po boku velkolepých mistrů slova, Victora Huga a Émila Zoly, univerzálních obhájců zbědovaných a zároveň slovutných opovrhovatelů těch, kdo se na druhých dopouštějí nespravedlnosti. Ty, která ses jen mihla kolem školních lavic, letmo políbená vzděláním, budeš teď odpočívat po jejich boku díky svému vrozenému nadání a celoživotnímu konání. Nyní tě vzaly za ruce jiné obdivuhodné ženy a dělají ti doprovod… Marie Curie, Geneviève de Gaulle-Anthonioz, Simone Veilová a další. Tak přece tedy! Tvůj osud se naplnil až po samu hranici nacházející se mezi srdcem živých a duchem mrtvých. Nyní se od něj odpoutáš a vstoupíš do jiné věčnosti, s pečetí, již tvá existence vtiskla do každého tvého kroku a kterou nejlépe vystihují slova „Josephine, byla jsi formát“.

Tato kniha je zázrak. Díky ní k nám „promlouvá“ přímo Tumpie (jak jí po celý život přezdívali její blízcí), Josie, opak spořádané holčičky, ubírající se po cestách končících ve slepé uličce – v divadlech vyhrazených pro černochy, Josephine, průbojná a obrazoborecká tanečnice na obou stranách Atlantiku, a konečně absolutní ikona Josephine Bakerová. Všechny hlasy této ženy svobodně rozprávějí, žasnou nad krásou všeho v každé objevované zemi, objímají a uchovávají ji hluboko v ní, v domovech, kam ji zavála náhoda, aby ji později drobnými doteky věrně reprodukovaly v jejím perigordském kamenném snu. Dojímá ji rozdílnost národů, pestrobarevná škála lidských bytostí, polyfonní publikum světa. Její dětství a nádherné mládí je plné zvířat, velkých i malých, bez rozdílu rasy a vzhledu. Tento hlas, zachovaný z minulosti a ochráněný před rozmary doby, dává vytrysknout pravé vlídnosti a spontánní velkorysosti… Síle srdce posíleného bídou a nespravedlností. Ale také sobě i druhým zjevené nepomíjivé věrnosti a oddanosti vlasti v temných, rozhodujících dnech. Překypuje optimismem, vírou, odhodláním v ocelové bouři, než skončí válka a než s posledním manželstvím dostane darem dvanáct příslibů života, a zanikne na úsvitu matky, kterou se stala a již mi dala Prozře-telnost.

Pod vždy něžným, sdílným, poetickým, někdy až k nárysu stylizovaným perem Marcela Sauvage (jaká krásná ironie osudu, že ho „Krásná pařížská divoška“ poznala a pobývala v jeho přítomnosti) je tato kniha zdrojem světla od začátku do konce. Paříž si ji vzala za svou a ona si za svou vzala Francii: bylo to triumfální a honosné spojení… Années folles, bláznivá dvacátá léta – okouzlující období až do nástupu Lidové fronty. Bude tančit na tomto cyklonu požitků, večírků a libertariánských uměleckých výstav. V srdci tohoto nepřetržitého třpytu bude jeho černým světlem.

Pak přišla válka. Jaká se jí nabízela cesta? Zachovala věrnost přísaze a zároveň měla smysl pro utajení… Její okamžité a neochvějné zapojení do zpravodajských služeb bylo pro Francouzku, jíž se stala, jasný imperativ. Tisíckrát málem přišla o život a jako fénix, kterým rovněž byla, vzlétla ke svému konečnému triumfu.

Její život byl příkladem nepodmíněné lásky těm, kdo se pohybovali kolem ní – magnetické a sluneční hvězdy, znepokojivé i tak blízké, známé i záhadné. I ti největší odpůrci emočních výlevů podléhali její moci tiché a přirozené čarodějky až do poslední vteřiny, než opustila zemi. V den, kdy nikdo nevěřil, že zemřela, zapsal jeden anglický historik do kondolenční knihy v Monackém knížectví tato slova: „Byla zbožňováníhodná, mystická, kouzelná, nepředvídatelná, idealistická, bláznivá, velkorysá a vřelá…“ Rozkošná, nesmírně milá, rozpustilá tanagra, okřídlená dívenka… Mystická v surovém stavu, divoká, všichni dobří bohové v jednom… Magická: svlečená, oblečená, na jevišti, na plátně, v životě, kouzelnice s darem nezestárnout svým fanouškům… Nepředvídatelná, poháněná instinktem, přesvědčená do morku kostí… Idealistka, nad jejíž kolébkou se skláněly víly utopie, nikdy neopustila sen o možném bratrství. Bláznivá, lidská, příliš lidská. Velkorysá každou buňkou… K smrti velkorysá. Vřelá řeka lásky, řeka něhy pro vše, co žije na zemi.

Stala se dcerou Francie a její život byl ve znamení věrnosti a oddanosti tělem i duší… Vděčnosti její pravé vlasti. Říká nám, že musíme milovat zemi, k níž jsme připoutáni… Hluboce milovat muže a ženy všech zeměpisných šířek – lidské bytosti, které jsou si navzájem rovny. Jako příklad trojnásobné odolnosti – žena, chudá a černoška – sama popírá všechna předurčení, která zabíjejí, zavírají, vězní vůli v dávných bolestech.

Dveře Pantheonu se za zářnou bojovnicí, která teď už vysoko nahoře jako maják osvětluje spolu s ostatními minu-lost i budoucnost, navždy zavřely, avšak tato kniha zvedá oponu nad jedinečným hlasem jedné z nejpozoruhodnějších žen 20. století.

Předmluva

Když jsem slečně Josephině Bakerové koncem roku 1926, kdy jsem se s ní poprvé setkal mezi čtyřma očima, řekl o svém nápadu napsat její paměti, vyprskla smíchy.

Krátce předtím oslavila dvacáté narozeniny a bydlela ve dvou velkých pokojích v tichém rodinném penzionu poblíž parku Monceau. Bylo poledne.

Přišel jsem, když ještě spala.

„Ale to vůbec nevadí,“ řekla a posadila se na pohovku, „dobře že jste mě vzbudil. Posaďte se.“

Bylo to v angličtině, protože slečna Bakerová ještě neuměla francouzsky, s výjimkou několika slov jako „bonjour“, „bonbon“, „pauvre oiseau“, „phonographe“, „coco“, „Champs-Élysées“.

Na sobě měla růžový župan a trepky téže barvy. Vysoká, štíhlá, nenucená, rozesmátá.

Hlava dívenky z divočiny, rozpustilé a okouzlující, tvář rozzářená smíchem, odhalující dvaatřicet běloskvoucích pevných zubů, hladce sčesané, narychlo naolejované vlasy. Stříbrné nehty.

„Paměti… Ale já si ještě svoje vzpomínky nepamatuju. Počkejte moment…“

Čekal jsem pět minut na tlumočníka, který se opozdil. Rozhlédl jsem se kolem sebe. Vedle busty Ludvíka XIV. stojí klec s papoušky. Hadrová panenka na empírovém kusu nábytku dělá dlouhý nos. Na malém stolku o kousek dál se nachází gramofon připravený ke spuštění. Na něm hrst stofrankových bankovek zmuchlaných do koule.

„Paul Colin mě požádal, abych napsala předmluvu k jeho albu Le tumulte noir,“ poznamenala. „Je to legrační! Vzala jsem pero a bylo to, popsala jsem dva listy papíru, ale znovu se do toho pouštět nebudu, to ne!“

„Proč ne?“

„Vy nevíte, co to pro mě je, psát, olalá! Já tančím, miluju tanec, a nic jiného, tančit budu celý život.“

Černá tanečnice se zaboří do koženého křesla, zimomřivě stáhne hlavu mezi ramena, zavře oči, pak jednu trepku vykopne do vzduchu a rozesměje se.

„Rozhodně ne, to nejde. Jestli chcete, budu vám svoje vzpomínky vyprávět a vy moje paměti zapíšete, šlo by to?“

„Šlo.“

„Takže… Narodila jsem se na břehu Mississippi. Jejda! Koukněte na moje chudinky ptáky…“

Někdo zaklepe na dveře. Zvoní telefon. Papoušci házejí Ludvíkovi XIV. do nosu semínka.

*

**

Josephine Bakerová je případ sám pro sebe.

V záři reflektorů jí postupně všechno bude malé, prostor, který skýtá jeviště divadla či varieté, tanec, píseň, gesto, postoj a různé záměny.

Svědectví o tom podávají tyto Paměti, jež s tímto záměrem vznikaly, ovšem nikoli souvisle, nýbrž v několika etapách a s dlouhými přestávkami.

Nejprve v době, kdy Josephine Bakerová vystupovala v La Revue nègre (Černošské revui), to ještě nezpívala, tančila v prostě nazdobené sukénce z navlečených banánů. A o nějakých dvacet či třiadvacet let později, kdy se z americké girl stala kabaretní zpěvačkou a poté i herečkou a Francouzkou, světoznámou umělkyní, jež zpívala Schubertovu píseň Ave Maria a ztělesňovala královnu Marii Stuartovnu ve viktoriánské róbě s obrovskou vlečkou, pod níž by se beze všeho schovalo padesát mouřenínků, a na vrcholu královského schodiště si nechala nádherně useknout hlavu.

Ale nepředbíhejme.

Koncem října 1925 jsem se cestou do Janova nacházel poblíž Nice na palubě nákladní lodi společnosti Tripcovitch z Terstu. Francouzsky mluvil pouze důstojník obsluhující Marconiho bezdrátový telegraf. Oficír neustále deklamoval d’Annunziovy verše. Sbíral různé značky rýžového pudru, co jich ve všech městech světa objevil, lahvičky parfémů a hedvábné pun-čochy.

Byla noc. Středozemní moře bylo klidné, osvětlené měsícem, a my jsme v karetní místnosti popíjeli chartreuse. Mladý důstojník od telegrafu se ke mně mezi dvěma šluky z cigarety otočil a prohlásil:

„V Paříži právě dávají nějakou Revue nègre, má velký úspěch. Hraje v ní Josephine Bakerová. Je to objev.“

O něco později, když jsem byl zpátky v Marseille, se mi ve Starém přístavu na terase kavárničky se specialitami z mušlí náhodou dostal do ruky časopis Candide.

Můj pohled padl na článek Pierra de Régnier:

LA REVUE NÈGRE

na Champs-Élysées

Už se o ní dost mluvilo. Někteří lidé na ní byli dvakrát, někdo dokonce šestkrát. Našli se ale i tací, kteří se po dvou scénách zvedli, s prásknutím dveří odešli a vykřikovali přitom něco o skandálu, šílenství, úpadku a uctívání podřadných božstev.

.. .. .. .. .. ..

Revue začíná večer ve čtvrt na jedenáct.

.. .. .. .. .. ..

V potemnělém sále je celá Paříž.

.. .. .. .. .. ..

A před perleťově šedou oponu ve tmě přicházejí se svými nástroji jeden po druhém hudebníci černošského orchestru.

.. .. .. .. .. ..

A opona jde nahoru.

Přístav v noci, kdesi daleko… osvětlené nákladní lodě, měsíc, zboží vyložené na nábřeží, a na scénu vycházejí ženy v košilích, nebo jsou to možná šaty, vlasy zakryté turbany, aby zazpívaly krátkou písničku. To jsou girls, až na jednu bílé.

.. .. .. .. .. ..

Charleston.

.. .. .. .. .. ..

Vtom vběhne na scénu podivná postava, která se pohybuje s pokrčenými koleny a na sobě má ošoupaný trikot, směsice boxujícího klokana z cirkusu, obrázku z krabičky žvýkaček SEN-SEN a cyklistického závodníka.

Josephine Bakerová.

Je to muž? Žena? Rty má načerněné, hlas vysoký, pleť barvy banánu a vlasy, samy o sobě krátké, přilepené k hlavě jakoby pomazané kaviárem, a neustále se třese, kroutí se jako had, přesněji řečeno, vypadá jako saxofon v pohybu, a zvuky orchestru jako by vycházely z ní samotné. Šklebí se, dělá grimasy, šilhá, nadouvá tváře, udělá rozštěp, jako by si chtěla vymknout klouby, a nakonec odchází po čtyřech, s napnutýma nohama a zadkem výš než hlava, jako žirafí mládě.

Je hrozná, nebo rozkošná, černá, nebo bílá, má vlasy, nebo načerněnou lebku? To nikdo netuší. A ani to nestihne zjistit. Není čas.

Vrací se, stejně jako odešla, svižně jako one-stepová melodie, žena to není, není to tanečnice, je to něco extravagantního a prchavého jako hudba, prapůvodní podstata všech zvuků, které slyšíte.

.. .. .. .. .. ..

A je tu finále.

.. .. .. .. .. ..

Noční klub.

… Barbarský tanec v podání girls a Josephine Bakerové. Tento tanec, vyznačující se vzácnou nepatřičností, je triumfem chlípnosti, návratem k bezprostřednosti útlého mládí, vyznáním lásky učiněným beze slova s rukama nad hlavou, prostým zhoupnutím boků a natřásáním pozadí. Josephine je zcela nahá, jen kolem beder má úzký pásek z modrých a červených pírek a další kolem krku. Tato pírka se vlní do taktu a jejich vlnění se dovedně stupňuje.

.. .. .. .. .. ..

Na scéně víří Josephine v peří, girls vřeští a opona padá za mohutného dunění bubnů a závěrečného úderu činelů.

*

**

Tato recenze mě nadchla.

Barokní kulisy ve žluté, modré, růžové a oranžové barvě, extravagantní kostýmy, exotické křepčení, svoboda, fantazie, grimasy, barbarská, synkopická hudba, akrobatické rytmy: to vše bylo úplně neznámé a neuznávané umění.

A právě o to šlo.

Revue nègre se v některých ohledech vyrovnala zjevení Ballets russes. Stejně jako o nich se bouřlivě diskutovalo i o ní. Vzbuzovala nadšení i hněv. Nakonec se prosadila.

Černá poezie Josephine Bakerová.

La Revue nègre jsem neviděl, ale dodnes vzpomínám na nadšené ovace, které tanečnici přivítaly, když se poprvé objevila na scéně hudebního divadla Folies-Bergère.

*

**

„Komická bronzová nahota.“

Zlaté tělo s ňadry, jež se bezhlavě vydávají napospas křečím touhy a milostné rozkoši.

Dlouhé, pevné, frenetické nohy, pohyblivý zadek, prsty křečovitě napjaté nebo hladící, tenké a velmi dlouhé. Neobyčejně expresivní pohyblivá tvář, lesknoucí se oči, pevně ohraničené masité rty.

Josephine Bakerová tehdy s pronikavou přesností, střídavě vlnivě, rozvážně, měkce i ostře vykreslovala fantastické obrazy podle zvuků saxofonů a banja. Její tanec, jihokarolínským charlestonem počínaje a nejjednodušší mimikou konče, stavěl karikaturním způsobem a současně pronikavě do kontrastu instinkt a civilizaci. Říkalo se, že se v něm mísila trocha nenávisti a snad i potřeba pomsty s oprávněnou hrdostí na čistou živočišnost, která se navíc rychle skryje za grimasu a výsměch.

Instinkt, smyslná zuřivost. Zdravá dívka se nabízí a odpírá, kroutí, a nakonec nám uniká pod make-upem staré Evropy. Hektická, a přitom žoviální žena se vymanila z křehkosti a manýristických půvabů svého pohlaví. Žádné roztomilosti, žádné cetky. Avšak spokojená sama se sebou, sebejistá, v celé úplnosti svých možností.

*

**

Herečka a varietní zpěvačka Mistinguett představovala pro Pierra Mac Orlana stylizovaný výraz nekonečně tragického podvědomí. Josephine – přeskakováním z jedné rasy do druhé, z jednoho kontinentu na druhý – nám odhalila nevědomí, „které posouvá hranice“, narušuje naše způsoby vidění a volá nás zpět k prvotnímu řádu.

Možná ztělesňuje duši reakce.

Smála se do tváře zkostnatělosti.

Jistě, nedosahuje oné „beauté saltatoire“, jak říkával pan André Levinson, vykladač Paula Valéryho, filozofa tance, cele postavené na geometrii, konvenci, vědění, klasice, pravém „opaku snu a nepřítomné náhody“.

Josephine pro nás ztělesňovala onu zvláštní poezii, která k nám přicházela z dobrodružných románů, jež jsme čítávali.

Pod vším tím neklidem a nenuceností se skrývala ta nejlaskavější, nejskromnější, nejsvobodnější a nejplašší z žen.

Koketa a zlaté srdce.

*

**

V roce 1926 jsem tedy k Miss Bakerové chodíval v podvečer kolem čtvrté hodiny, kdy ji služebná budila.

Miss Bakerová si povídala, smála se a hrála. Já jsem mezitím zapisoval.

Nejdřív jsem s sebou míval tlumočníka, později už Miss Bakerová uměla francouzsky natolik, že se snažila mluvit sama, takže to byla docela zábava – někdy velmi náročná. Musel jsem ji navštívit mnohokrát, protože Miss Bakerová vůbec nevzpomíná ráda. Žije… – prstem ukazuje na podlahu a podlaha znamená přítomnost… – v přítomnosti.

Naše poslední rozhovory pro první část Pamětí se konaly po půlnoci v kabaretu, který Josephine vlastnila na Montmartru v ulici Fontaine – zatímco jiné ženy velkého světa hrály tenis nad lahvemi šampaňského, před orchestrem, kde si muzikanti během večera měnili nástroje.

Tam jsem byl dílem náhody několik dní tajemníkem samotné Josephine, jejího kabaretu a kabaretní revue Josephine Bakerové, spolu s Georgesem Simem, v němž už vystrkoval růžky pozdější spisovatel Simenon.

Josephine mezi dvěma tanci dávala pít z lahve s dudlíkem své kozičce Toutoute.

*

**

Uplynuly čtyři roky. Josephine cestovala. Když se vrátila, zamlouvala se mi představa, že bych v práci na jejích Pamětech mohl pokračovat a navázat na ni vyprávěním o jejích dobrodružstvích v Evropě a Americe.

„Hello… Dobrý den, dear… To je milé, že jste za mnou přijel do mé chýše… Chvilinku si odpočiňte a já vám představím svoje drahoušky, kuřata, králíky a tygra.“

Jedné zářijové neděle roku 1930 ve městě Le Vésinet nedaleko Paříže.

Má na sobě jednoduché bílé šatičky. Velké děvčátko, opálené prázdninovým sluncem. Říká mi, abych se posadil… „Ale ano, ale ano… odpočiňte si.“ Sama však nevydrží na místě.

„Chýše“, kam se uchyluje mezi posledními zkouškami v Casino de Paris (momentálně září v nové revui Paris qui remue, Paříž v pohybu), tato chýše, kde ráda přijímá přátele, je impozantní vila v renesančním stylu, postavená uprostřed rozlehlého pozemku s lesy a trávníky, kurníky, tenisovými kurty a zákoutími panenského háje s ostružiním na jeho okraji.

Mezi tůňkami a vodopády připomínajícími japonskou zahradu se s jemným šuměním klikatila jako nitka malá říčka a klouzala pod rustikálními mosty.

Na „Beau-Chêne“ (Krásný dub) – tak se její panství jmenuje – má Josephine nejraději velký sad, skleníky s exotickými rostlinami, zeleninovou zahradu, kam se chodí desetkrát denně dívat, jak jí roste ovoce a zelenina, a sbírat slimáky pro svou rodinku béžových kachen.

„Podívejte se na tu chudinku králičí mámu, Marceli, včera se jí narodilo jedenáct králíčat.“

Dívám se především na Miss Bakerovou: na její planoucí, oduševnělou něžnou tvář, užaslé oči, medově zbarvenou pleť, dlouhé, přesvědčivé prsty.

Dá se do vyprávění… Pak se odmlčí…

„Ne, tady ne, až doma.“

V předsíni je umístěno brnění z 15. století, železný rytíř s chocholem stojící v pozoru…

A každý týden jsem se vracel, abych zaznamenával její líčení.

Byly to staré dobré časy Mezinárodní koloniální výstavy. Naše hvězda zpívala každý večer za bouřlivého potlesku píseň J’ai deux amours (Mám dvě lásky), kterou pro ni jednoho krásného časného rána ve dvě hodiny po půlnoci napsal mezi vraty Vincent Scotto.

Josephine přede mnou v době odpočinku v Le Vésinet vzpomínala na Holandsko, Dánsko, Švédsko, Norsko, Německo, Itálii, Severní a Jižní Ameriku a další místa.

*

**

Josephine Bakerová je výjimečná bytost zrozená taktéž k výjimečnému úspěchu – je obdařena vitální intuicí a inteligencí, která se dokáže skvěle přizpůsobit, a přitom se nikdy ne-podřídí.

Není ženou zatíženou vzory a nálepkami.

Pustila se do operety a triumfuje v ní.

Nepamatuji si, napsal tehdy Michel Duran, že bych kdy měl příležitost vidět na jevišti člověka tak mnohostranného a oslnivého nadání, jako je tato krásná Američanka barevné pleti.

Její hlas, plný ve střední poloze, bez námahy stoupá až k vrcholkům výšek, kde dosahuje neobvyklého rozsahu a nejčistší zvučnosti… Její jevištní vystoupení je ohromující. Mistrovsky přechází od něhy ke komice.

Josephine v téže době natáčela film, který se jí navzdory poměrně jednoduchému rámci velmi povedl, a Alexandre Arnoux o jejím výkonu v Les Nouvelles littéraires (Literárních novinkách) s hlubokým smyslem pro charakter postavy poznamenal:

Úspěch a sláva poněkud uhladily drsnost tohoto populárního, spontánního umění. Dnešní Josephine Bakerová však za mnohé vděčí harlemské teenagerce importované do Evropy: pod kůží vzdělané hvězdy dál hoří příchuť téhož surového koření, zjemnělá civilizovanější nápaditostí. Navzdory školení a ústupkům je stále ještě spíš než herečkou řídící se znalostmi řemesla a disciplínou, herečkou šoku a uvolnění, přírodním živlem prudce vrženým na jeviště; je především, ačkoli to málokdo ví a ona samotná si s tím nedělá nejmenší starosti, rozená tragédka, jedna z těch žen, které jdou neustále za hranice textu, který pronášejí, za hranice scény, jež jim slouží za odrazový můstek; její síla překonává běžné hranice hry a rozeznívá v nás kosmickou strunu, uspokojuje naši potřebu pojímat nadčasové typy a ztělesňovat je v malém počtu tváří.

*

**

Uplynou další roky. Přichází rok 1939. Je tu válka! Vídáme se téměř denně. Válečná kmotra Josephine má více než čtyři tisíce kmotřenců. Musíme jí pomoci. Každému z nich pravidelně posílá balíček, fotografii, milé slovo. Dva zvláštní asistenti na to nestačí.

Každý večer po práci, když vyjde z divadla, nastupuje do taxíku a jede na gare du Nord (Severní nádraží), kde financuje chod přijímacího střediska pro uprchlíky, jejichž počet den ode dne roste. Stará se o miminka, pečuje o děti, rozdává kojenecké lahve, krajíce chleba namazané máslem a úsměvy útěchy. Snaží se utěšovat chudé ženy a staré lidi. Krmí je a dělá jim průvodce… A odmítá, aby se o ní v této souvislosti psalo v tisku.

Nad ránem se vrací do svého vzdáleného domova v Le Vésinet. Před spaním se ještě přiměje k dlouhé modlitbě. Spí několik hodin, a jakmile pak vstane a vykoupe se, posadí se ve svém pokoji ke stolu. Píše dopisy svým vojákům.

Poté ji čeká příprava balíčků s cigaretami, čokoládou, ponožkami, konzervami a drobným sladkým pečivem.

Mimoto se spojila s kapitánem Abteyem z generálního štábu. Tam má druhou kancelář. Stane se dobrovolnicí ve službách francouzské zpravodajské služby.

Válečná tragédie nás rozdělila. Já jsem pobýval v Bordeaux a pak v Marseille, odkud jsem se po uzavření příměří mezi německou třetí říší a představiteli francouzské vlády vydal do severní Afriky. Josephine překročila španělskou hranici, přijela do Madridu a dál pokračovala do Lisabonu, Gibraltaru, Tangeru a Marrákeše.

Odtud sama povede dlouhé měsíce tajný, urputný a nebezpečný boj proti německé špionáži, která se v této mezinárodní zóně rozmáhá.

V roce 1942 mi vlídný tisk v Tunisu prostřednictvím jednoho redaktora přivodil hněv vichistického režimu, protože jsem byl mimo jiné i životopiscem Josephine Bakerové, což už nebylo přijatelné.

V té době o ní nemám žádné zprávy…

Jednoho večera dostávám telegram z Maroka. Josephine je na klinice v Casablance. Bude muset podstoupit několik operací. Je ve velmi vážném stavu. Nestěžuje si. Hodně štěstí, přeje mi. Líbám vás.

Čas od času přijde pohlednice.

„Jsem zachráněna!“ dozvídám se z té poslední. Josephine, téměř k nepoznání, protože si na malém bílém nemocničním lůžku tolik vytrpěla, se vrací zpět do života. Čtrnáct dní před vyloděním Spojenců v severní Africe stojí připravená a usměvavá na svém stanovišti na klinice, odkud uteče navzdory riziku, že ji mohou zabít, aby přivítala vojáky.

Generál de Gaulle její služby ocenil. Brzy jí věnuje malý lotrinský kříž a jeho vlastnoručně napsaný obdivný dopis s autogramem později poslouží jako předmluva k příběhu o její tajné válce z pera majora Abteyho.1

Josephine Bakerová je dočasná poručice.

V předvečer útoku na Sicílii zpívá poručice Josephine francouzským vojákům píseň J’ai deux amours.

Poručice Bakerová zpívá v Egyptě…

Spolu s Germaine Sablonovou byla jedinou umělkyní, kterou první armáda vyslala na oficiální misi po celé severní Africe a na Blízký východ.

To je rozloučení se zbraněmi.

Ostrovní pták se k nám vrací.

Tehdy jsem byl zrovna v Alžíru a sám jsem skončil na „kulečníkovém stole“ jedné nemocnice, od roku 1915 již poosmé, a můj syn, přítel naší „Nonépine“, v partyzánském oddílu v Alpách.

*

**

Zdá se, že život Josephine Bakerové od jejího příjezdu do Francie vždy po pěti letech mění kurz. V každé fázi se objevuje nějaké zvláštní překvapení, nový aspekt umělkyně, jež znamená posunutí jejího bytí na vyšší stupeň a nové uvědomění si vlastních možností.

1925 – Jazz je na svém vrcholu. Černá Venuše, zjevení. Tanečnice, kuriozita, vír, skandál.

1930 – Josephine Bakerová už není jen pomíjivým fenoménem, ale hvězdou jedné z nejvýznamnějších kabaretních scén, Casino de Paris, a nyní i evropskou hvězdou. Svým hlasem – svým zpěvem – dojímá nespočet posluchačů.

1935 – Od tance ke zpěvu, od zpěvu k divadlu a filmovému plátnu. Svůj zápal, smích a nostalgii propůjčuje Offenbachovi, točí filmy s Markem Allégretem. Je to herečka, jejíž dvojí výmluvnost – těla a srdce – z ní činí dokonalou umělkyni.

1940 – Nezáleží jí na ničem jiném, než aby mohla sloužit zemi, která ji adoptovala. Podléhá velení armády. Tato válka je v jejích očích křížovou výpravou proti rasistické politice. Josephine hraje v ústraní nečekanou a důležitou roli.

1945 – Její hlas, výrazně silnější a projasněný, jakoby umocněný palčivou osobní i kolektivní bolestí, je obohacený zvláštní lidskou zkušeností a její gesto, nádherně sebejisté, prostší, vyhýbající se jakémukoli iluzornímu vzruchu, pozorné k příkladnosti, prosté domýšlivosti, si je jisté svým posláním, o něž usilovala formou zvláštního dialogu se sebou samou. Konečně tu máme tragédku revuálního divadla, jejíž rozměr a hrdinství, nečekané v takovém prostředí, znovu okouzlí ty, kdo sledovali vývoj její kariéry.

Přesto Josephine, která zušlechtila všechny své dary, znovu opakuje, že v sobě dál nosí své vzpoury. A lituje šablonovitosti a bezmyšlenkovosti velkých, dlouhodobě úspěšných show.

*

**

V roce 1937 se Josephine Bakerová stala paní Jean Lyonovou.

V roce 1947 se stala paní Jo Bouillonovou.

Svou rodnou zemi neviděla už třináct let. Odjíždí tam s manželem. Američané však bohužel nejsou doma takoví, za jaké se vydávají venku. Francouzská poručice Josephine Bakerová, vyznamenaná Medailí francouzského odboje, Černá Venuše, jejíž kráse se vyrovná jen její oddanost a laskavost, musí cestovat ve zvláštním vagonu – nikoli společně s bílými pasažéry, protože to je zakázáno… V New Yorku, v hotelu Waldorf Astoria, jí odmítnou poskytnout pokoj. Pro barevné občanky zde žádné pokoje nemají.

Je pochopitelné, že Francii si Josephine vybrala, jako si člověk vybírá svobodu. Může mu to přinést pocity štěstí, nebo smutku. Hvězda s velkým srdcem však žádnou zášť necítí. Chce zapomenout na všechno, co bolí, na všechno, co je předsudkem, na všechno, co není radost ze života, zpěvu a tance, všemu navzdory.

„Vzpomínáš, co jsem kdysi napsala Paulu Colinovi do jeho alba Le Tumulte noir? Dej to tam…

Tehdy se lidé barevné pleti těšili u diváků v New Yorku velké oblibě… Pan Ziegfeld ze Ziegfeld Follies říkal… na staré Broadwayi je od Černošské revue stále víc černo. V Paříži se opakovalo: „Je stále víc černo…“ Brzy bude tak černo, že když se zapálí zápalka, bude se muset zapálit ještě druhá, aby bylo vidět, jestli ta první nezhasla.

Jak říká jedno staré přísloví: „Možná jsem černý kůň, ale vy nikdy nebudete černá kobyla.“ Mimochodem, nesmíme zapomínat na ten bláznivý tanec charleston. Jednou mě přátelé požádali, abych je navštívila. Když jsem k nim přišla, uviděla jsem před dveřmi lidi a slyšela štěkat psy. Nevěděla jsem, co si mám myslet, ale když jsem si uvědomila, proč jsem tam vážila cestu, chtěla jsem jít dovnitř.

Jakmile jsem vstoupila, uviděla jsem na lustru kočku, dole ležela převrácená ptačí klec, všechny talíře byly rozbité a oba přátelé se na sebe dívali, jako kdyby se tudy právě přehnalo tornádo. Chvíli jsem váhala, jestli mám zůstat, nebo odejít? Ale protože jsem velmi zvědavá a protože jsem přišla na pozvání, zůstala jsem. Když mě oba přátelé uviděli, ztichli a žena se mě zeptala:

„Co je správně, Josephine? Je to takhle, nebo takhle?“

A její manžel navázal:

„Ne, takhle to není, je to takhle, že, Josephine?“

Ve skutečnosti jsem nevěděla, co na to říct. Požádala jsem je tedy, aby se pokusili trochu uklidnit, a pak mi to došlo. Mezitím oba mluvili jeden přes druhého, nerozuměla jsem ani jednomu…

Pak se odmlčeli a oba současně vyhrkli: „Tančíme charleston.“

Aby byl v rodině klid, řekla jsem jim, že pravdu mají oba.

*

**

Nyní, v těchto prvních březnových dnech roku 1949 čekám na Josefínu de Beauharnais v její šatně.

Josephine hraje Josefínu de Beauharnais v revui, nebo spíš v hudební komedii Fééries et Folies (Férie a bláznoviny), kterou dávají ve Folies-Bergère, odvážném a okouzlujícím podniku pánů Paula Dervala a Michela Gyarmathyho.

V této férii je Josephine zároveň i Marií Stuartovnou. Královnou představení…

Nejvýznamnější z našich divadelních kritiků, Jean Barreyre, o tom píše:

„Je to císařovna. Má vystupování princezny, půvaby kolibříka a hlas, který rozezpívá vaše srdce. Je krásná a dominuje celému ansámblu, jak je třeba, veškerou svou ušlechtilostí a talentem vyzařujícím laskavost. Lidé jí tleskají a ona děkuje, a její stříbrně podmalované oči plné radosti jako by zalila slza něhy… To je obraz hvězdy nemající v revuálním divadle konkurentky a obdařené všemi atributy tohoto špičkového povolání.“

*

**

„José, co kdybychom v těch Pamětech pokračovali?“

„O. K., ale vyprávět už chci jenom veselé věci, i z mých vzpomínek z války. Víš, těch humorných byly i přes ty hrůzy hromady… Á! Dovolíš…? Pane Sauvage, představuju vám paní Lyne de Souza, taky jednu královnu, to ona mi tady dá dneska setnout hlavu, ale já ji mám ráda.“

Přívětivá a prostá Josephine má ráda všechny, kdo s ní pracují. Mezi jejími kolegy, ať už velkými, nebo malými, se nenajde nikdo, pro koho by nebyla spolehlivou, pozornou přítelkyní, a někdy dokonce i andělem strážným. Ale jakmile přijde řeč na její šlechetnost, ihned změní téma. Koncem války se kvůli své dobročinnosti zadlužila v řádu statisíců franků a své šperky musela dát do zastavárny. Tohle je jenom moje věc, říká. Byla to moje povinnost…

„Tak vy už píšete…? No dobře. Sedněte si sem do křesla. Dovolíte, madame… Takže, ten den jsem spadla do moře.“

*

**

Takto poskládané Paměti nemohou mít – a za to se čtenáři omlouvám – ráz souvislého vyprávění. Tato kniha je svým pojetím spíše reportáž, tvořená sledem rozhovorů, nahodile rozložených do více než dvaceti let. V nich jsou zachyceny důležité mezníky, dojmy a obrazy, jejichž prostřednictvím se daří velmi výstižně představit hvězdu – včera bouřlivou, dnes příležitostně majestátní a vždy tak hluboce dojemnou, již Francie uvedla do svého Pantheonu.

Marcel sauvage

Kapitola první

Saint Louis je velké město, kde je zima, kde žije osm set tisíc lidí… muži a ženy, dělníci a spousta černochů, je to město se statisícem černochů. Uprostřed teče řeka Mississippi, věčně plná žlutého bahna, schovaná pod kolesovými parníky, černým dýmem z plochých lodí, které sváží bavlnu k oceánu. Seina je vedle Mississippi malá holčička. Přes Mississippi vede ohromný, několikaposchoďový most. V Saint Louis je plno železnic, plno fabrik, které čoudí nad všemi domy, a je tam hrozná zima.

Prodává se tam všechno možné, spousta dřeva, obilí, mouky, strojů, bavlny, kukuřice a tak dál.

Víte, Saint Louis založili Francouzi, najdete to v knihách. Tam jsem se narodila, na Benard Street, bylo to 3. června 1906, ve státě Missouri (ve Spojených státech), very beautiful and funny, moc krásném a zábavném.

„Taky tam napište, že v Saint Louis se kdysi prodávaly všechny možné kožešiny.“

A tohle je moje rodina: prababička, bábinka, máma, brácha a dvě sestry. Otec tam nebyl, měl práci daleko odtamtud.

Otec a matka se poznali ve škole, potom jim nechtěli dovolit, aby se vzali. Tak se vzali a byli chudí, protože jim nikdo nepomohl. Dokonce je nechali jejich osudu. Táta s mámou šli od sebe, aby mohli pracovat a žít odděleně. Máma bydlela s bábinkou, která byla moc chudá, na to si jako hodně malá dobře vzpomínám – všichni jsme byli příšerně chudí.

Prababička mi umřela a bábinka taky. Táta a obě sestry chodili do práce. Já ještě ne. Teď už chápete, dear, že jsem pro rodinu důležitý člověk.

V pěti jsem šla do školy. Dlouho jsem tam zůstat nemohla, s každým jsem se prala, s učitelkami i se všemi žáky. Nemám ráda, když mě někdo nutí dělat tohle nebo támhleto. Vždycky jsem dávala přednost svobodě. A pak, bránili mi dělat obličeje. Jenomže obličej není od toho, aby spal. Proč už lidi nedělají grimasy? Protože se bojí? Jenomže šklebení je sport. Stejně zajímavý a stejně potřebný jako ty ostatní.