Obsah

Prolog

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

40. kapitola

41. kapitola

42. kapitola

43. kapitola

44. kapitola

45. kapitola

46. kapitola

47. kapitola

48. kapitola

49. kapitola

50. kapitola

51. kapitola

52. kapitola

53. kapitola

54. kapitola

55. kapitola

56. kapitola

57. kapitola

58. kapitola

Doslov

Historické pozadí

Prostředí

Historické vázání květin

Rostlinné štvanice

Společenské postavení žen

Severoněmecké zvyklosti

Dolní němčina

Osobní pozadí

Seznam osob

Glosář

Slovníček nářečních pojmů a frází

Botanické názvy

Vše o šeříku

Marleeniny tipy na hezké šeříkové kytice

Marleenin šeříkový vonný olej

Citronovo-šeříková kúra:

Marleenin božský šeříkový cukr

JARNÍ SEN

Rena Rosenthal

JARNÍ SEN

Dvorní zahradnice 1

IKAR

Přeložila Zdeňka Březinová

Die Hofgärtnerin 1: Frühlingsträume by Rena Rosenthal

© 2021 by Rena Rosenthal

© 2021 by Penguin Verlag, a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany.

ISBN 978-80-249-4990-1

Mým rodičům

Prolog

Oldenburk, rok 1881

Normálně bývalo těch dobrých deset kilometrů, které musela urazit z Rastede do Oldenburku, pro Marleenu utrpením. Dnes ale ne. Ne v tento zvláštní den. Marleena si ještě pořád přesně vybavovala, jak její nová učitelka začátkem roku s tím nápadem přišla. Slečna Willenborgová přecházela sem a tam před velikými okny, z nichž Marleena tak často toužebně vyhlížela. Venku se z nebe snášely tlusté bílé vločky a holé větve dubů byly již pokryty vrstvou sněhu, takže vypadaly jako potažené cukrovou polevou.

„V květnu bych s vámi ráda něco vyzkoušela. Úžasnou věc, s níž jsem se setkala na školení v Americe.“ Dívky ze všech čtyř souběžně vyučovaných tříd vmžiku ztichly jako myšky. I ty brebentivé. Všechny totiž milovaly vyprávění slečny Willenborgové o zkušenostech z Nového světa, kde absolvovala učitelský seminář a kde její sestra dokonce studovala.

„Ráda bych, aby každá z vás přinesla něco, na čem jí záleží, a všem ostatním tu o tom něco povyprávěla. Přednáška na deset minut a následně odpovíte na dotazy svých spolužaček.“

Ihned se rozhořela diskuze a slečna musela několikrát poklepat ukazovátkem o stůl, aby si zjednala klid. Když konečně nastala přestávka, všechna děvčata se divoce překřikovala a nahlas uvažovala, co mohou donést.

Ale Marleena ne. Ta to věděla hned.

Existovala totiž jen jediná věc, kterou nadevše milovala. Od svého otce se o ní naučila tolik, že by o tom mohla mluvit rozhodně celé hodiny.

A teď to bylo tu.

Po sněhu nebylo už dávno ani památky, na pokožce šimralo jarní sluníčko a na loukách podél polí horlivě poletovaly bzučící mouchy a včely.

Po celou cestu nespustila oči z hliněného květináče ve svých rukou. Dnes neměla to štěstí, aby se mohla nechat kousek svézt koňským povozem, přesto jí ta cesta ještě nikdy nepřišla tak krátká.

To, co tak pevně svírala v náručí, byla totiž její největší chlouba. Zatímco ostatní dívky si donesly plyšové medvídky a domácí zvířata, Marleena chtěla ukázat svůj první vlastnoručně vypěstovaný keřík šeříku.

Samozřejmě jí pomáhal otec. Pracoval v oldenburské dvorní zahradě a se svolením vrchního zahradníka si směl namnožit a doma zasadit pár vlastních šeříkových keřů. Díky tomu jejich nuzný heuerhaus obklopovaly překrásné šeříky. Nyní kvetly v bílé, lila a intenzivní růžové a nádherně voněly. Pokaždé, když Marleena na zpáteční cestě tu vůni ucítila, věděla, že je doma. Když otec přicházel večer z práce, tančíval s ní šeříkovou zahradou a ona si připadala jako šeříková princezna. Jinak toho sice moc neměli, ale aspoň tou šeříkovou princeznou byla.

„Vždycky musíš ty sama hledět, abys byla šťastná, moje malá Marleenko,“ opakoval jí otec stále dokola a díval se jí přitom upřeně do očí. „Nikdo jiný to za tebe neudělá. A i když jsem toho ode dvora nedostal moc, chci z toho, co tu mám, vytěžit co nejvíc. Proto jsem založil šeříkovou zahradu. Třeba z ní jednoho dne bude naše vlastní malé zahradnictví…“

Pak jí ukázal, jak připravit větvičku, aby z ní vzešel nový šeříkový keř. To nebylo jen tak. Museli jste čekat rok, než vyrostl.

Dobře, že svůj šeřík naroubovala už před třemi roky. Byl naprosto výjimečný, protože korunní lístky jeho květů nebyly jen prostě bílé nebo možná světle fialkové. Ne. Byly purpurově fialové, lemované zářivě bílým okrajem.

Konečně přišla řada na Marleenu. S patřičnou hrdostí ukázala spolužačkám svůj šeřík a vylíčila jim vše, co o něm věděla. Dokonce i učitelka, která už toho v Americe viděla spoustu, vypadala nadšeně a vyjádřila se velmi pochvalně.

„Taky budu pěstovat šeřík,“ zvolala rozrušeně Marleenina kamarádka Annemarie s vlasy spletenými do smyček z copů, které jí visely po obou stranách hlavy přes velké uši. „Kde se dá sehnat takhle dvoubarevný?“

„To vůbec není tak jednoduché. Můj tatínek říkal, že tenhle šeřík je něco výjimečného. Vznikl víceméně náhodou. Proto je tak důležité, abychom ho dál množili.“

„A jak se to dělá?“

„Takovýhle šeřík se nedá vypěstovat ze semínek. Je tak zušlechtěný, že aby rostl, potřebuje k tomu kmen divokého šeříku, který je odolnější.“

Ve třídě to zašumělo.

Otec jí pomohl tenký kmínek divokého šeříku nahoře naříznout a vzácnou větvičku na něj nasadit. Velice ho udivilo, že jeho nadšení z dvoubarevného šeříku v zahradnictví nikdo nesdílel. Nad záměrem ho rozmnožit vrchní zahradník jen pokrčil rameny, a protože měl tehdy plné ruce práce, přešel to slovy: „Jo, tož to někdá urob.“ A tak si směl otec jednu snítku odnést domů, kde ji věnoval Marleeně.

„Říká se tomu roubování,“ vysvětlila na závěr a posadila se zpět do své lavice. Spolužačky ještě stále vzrušeně ševelily.

Jen Rozálie Goldbachová, dcera dvorního zahradníka, nebyla nadšená ani trošku.

„To přece není nic tak zvláštního,“ pronesla a pohodila zlatými kadeřemi, které se na slunci vždycky tak nádherně blyštily. „Můj tatínek má na zahradě spoustu šeříkových keřů. To přece umí každý,“ syčela a hrozivě se kabonila Marleeniným směrem, až se z toho Marleeně sevřelo srdce. „Radši se koukněte na moji panenku. Umí dokonce i mluvit!“

Naštěstí Marleenu právě v tu chvíli šťouchla do žeber kamarádka Klára a zašeptala: „No a? Můj tatínek je ředitelem sklářské huti, a přesto hned netvrdím, že vyrábět láhve umí každý.“

Na zpáteční cestě se Marleeně kráčelo tak zlehka, jako by plula po obláčku, opatrujíc přitom šeřík jako to nejkřehčí vajíčko.

Zrovinka se hrdě napřímila v ramenou, když vtom dostala tak silnou ránu do zad, až jí to vyrazilo dech. Zakopla, květináč jí vypadl a se zaskřípěním se roztříštil o zem. Hlína se rozsypala po cestě a keřík v ní zůstal ležet jako v kaluži krve.

To nic, zkoušela se Marleena uklidnit. Nějaký nový květináč se určitě někde sežene. Dokud se nic nestalo kořenům a kmeni, může stromek zkrátka zasadit znova. Jenže než se stačila sehnout, zastoupila jí cestu Rozálie. Postavila se tak blízko, že jí zakryla výhled bílým lemem svých modrých šatů a Marleena ucítila vůni mýdla, v němž byly vyprány.

„Jenom abys věděla, tak moje mluvící panenka je daleko zajímavější než to tvý pitomý křoví. Kytky může mít každý. Ale moje panna cestovala přes půlku císařství a je strašně vzácná. Takové panenky má jenom pár lidí.“

„Já vím,“ šeptla Marleena, protože ona sama své rodiče léta přemlouvala, aby dostala svou vlastní panenku, ale oni pokaždé reagovali divně. Jednoho dne pak zjistila, jak drahé takové panny jsou, a to i ty obyčejné, nemluvící. Tehdy si uvědomila, že to bylo pro rodiče příliš drahé. Vždyť i na tuhle školu směla chodit jen proto, že její otec za války zachránil život panu řediteli. A tak k sobě tehdy přivinula otrhanou látkovou vlastnoručně ušitou panenku, která ani neměla obličej, a o nové se už nikdy nezmínila.

„Přesto je to pro mě vzácnost, že jsem už ve svých devíti letech mohla vypěstovat vlastní stromek.“ Takhle to říkával její otec. „A když ho chci ostatním ukázat, je to moje věc.“

Marleena se znovu shýbla, ale než stačila sáhnout po šeříku, uviděla, jak se k jeho útlému kmínku přibližuje Rozáliina černě se lesknoucí kožená bota. Čas jako by se zpomalil a Marleena ztuhla hrůzou. Mohla jen přihlížet, jak ta kotníková bota s gustem dopadá na keřík. Rozálie si dupla několikrát. A ten praskot a skřípot zněl, jako by to byly Marleeniny kosti, co se lámaly. Přinejmenším tak bolestivé jí to připadalo.

Rozálie se na ni usmála chladnýma hnědýma očima a důležitě pronesla: „Tohle tě doufám naučí.“

Marleena se zděšeně rozhlédla po skupině spolužáků postávajících okolo. Z chlapecké školy sem dorazili Rozáliini bratři Konstantin a Julius, nejspíš, aby sestru vyzvedli. Stáli tam ve fešných námořnických oblečcích. Nakonec Julius, ten mladší, jemuž jako by vstávaly hrůzou vlasy na hlavě, vykročil k Marleeně, ale jeho bratr, s nemožně akurátní pěšinkou, ho zarazil.

Marleena zamžikala, aby zahnala slzy, a pousmála se.

„Díky za ponaučení, Rozálie.“ Sehnula se a zvedla zbytky keříku. Kořen držel jen tak tak, některé větve popadaly na zem, jiné zůstaly žalostně viset nebo trčely neohrabaně všemi směry. „Ale jestlis poslouchala aspoň něco z toho, co jsem dnes říkala, tak víš, že z každé jedné téhle větvičky se dá vypěstovat celý nový keř. Jen si to zkus ty s tou svou pannou, až jí utrhneš ruku.“

Pár spolužáků se tiše uchichtlo.

Rozálie její slova odbyla uraženým „Pfff!“, založila si ruce na prsou a otočila se na podpatku s takovou vervou, až její kadeře zasvištěly vzduchem.

„Vyrobím z těchhle větviček dvacet nových šeříků,“ volala za ní Marleena za nadšeného potlesku spolužáků.

Ale cestou měla pocit, jako by jí k nohám přivázali vůz plný uhlí. Každý krok ji stál neskutečně sil.

Byla to lež.

Zvládnu to. Nějak to zvládnu, utěšovala se statečně. Říkala si, že ještě téhož dne může naroubovat několik výhonků tohohle jedinečného šeříku. Ale nebyla si jistá, jestli dokáže provést řezy sama. Její otec byl už sedmnáct dní upoután na lůžko a nikdo nevěděl, co mu schází. Nepomáhala ani tinktura od doktora Winkelmanna. A ten šeřík moc dlouho nepřežije. Ani kdyby ho zatím dala doma do vody.

Se svěšenými rameny běžela dál. Smutek zabíral každičký koutek v jejím těle. Byla už téměř v Rastede, na dohled kostela svatého Ulricha, když zahlédla, jak k ní někdo běží.

„Marleeno, Marleeno,“ křičel hlasitě a ona se také rozběhla.

Bez dechu k sobě dorazili.

„Co je?“

To byl Heini, chlapec od sousedů. Zíral na ni s vytřeštěnýma očima.

„Tvůj otec! Máš hned přijít domů.“

Marleena mu vtiskla do rukou svou břidlicovou psací tabulku i zbytky šeříkových snítek a rozběhla se…

1. kapitola

Oldenburk, rok 1891 – o 10 let později

Neměla ve zvyku slídit hostům ve věcech. Marleena ctila soukromí cizích lidí, tato vlastnost byla pro povolání pokojské nezbytností. Ale ten firemní znak na papíře znala až příliš dobře, a tak se zarazila a odložila prachovku, aby se mohla lépe podívat.

Ten emblém už delší dobu neviděla, a přece jí při pohledu na elegantně zakřivené H, jehož pravá nožka se vinula okolo G, vytanuly na mysli hluboko ukryté vzpomínky. Ceník květinových cibulek a rostlin stálo černým kudrlinkovým písmem na obalu tenkého sešitu zdobeného tmavomodrým hyacintem. Jaro 1891, dvorní zahradnictví Goldbach, Oldenburk. Marleena po něm jemně přejela prsty.

Otevřela ho a při čtení botanických názvů jí před očima naskakovaly obrazy dotyčných rostlin. Byly tam konvalinky – Convallaria majalis – a Marleeně hned před očima vyvstaly něžňoučké rostlinky, jak nesměle natahují své bílé hlavičky do výše a tváří se, jako by vůbec nebyly jedovaté. Anebo Narcissus pseudonarcissus – narcisy tak zářivě žluté, že na zemi svítí jako sluníčka, podobně jako květy dřínu obecného – Cornus mas –, než nasadí na červené plody, z nichž se dá vyrobit tak vynikající marmeláda.

Pod sešitem ležel nizozemský zahradnický magazín. Podle všeho tento host přicestoval z Holandska, aby tu obchodoval s dvorním zahradnictvím. No jistě. Ono zahradnictví bylo široko daleko vyhlášené svými mimořádně kvalitními rostlinami a bylo nasnadě, že v něm nakupovali i lidé z okolních zemí. Marleena si bezděky povzdechla, jak se v ní probudily bolestné vzpomínky. Ta studivá modř v očích vedoucího dvorního zahradnictví Alexandera Goldbacha, když se ho zeptala, jestli by u něj nemohla nastoupit do učení. Jak se jí vysmál…

Odložila sešit a chopila se znovu prachovky. Jak nádherné musí být celý den namísto uklízení pokojů pracovat s rostlinami. Vyučit se ve dvorním zahradnictví byl její velký sen. V přítomnosti rostlin se vždycky cítila být nablízku svému otci. A milovala práci na čerstvém vzduchu, dotek chladivé hlíny na rukou, vůni deště a zářivou, sluncem zalitou zeleň. Když s ní pracovala, měla pocit, že dělá něco krásného a smysluplného.

A namísto toho byla uvězněna tady a den co den zametala podlahy a převlékala postele. To proto, že nejen u pana Goldbacha, ale i ve všech ostatních zahradnictvích, v nichž se ucházela o práci, se jí dostalo odmítnutí. Ve finále dokonce, z čirého zoufalství, znovu zašla za vedoucím dvorního zahradnictví a doslova u něj žadonila. Ale ten byl neoblomný. Nenechal se obměkčit ani tím, že tam pro jeho tchána pracoval už její otec.

„Smíš jedině vypomáhat při plení plevele a pikýrování,“ povídal. „Pro povolání zahradníka nejsou ale ženy způsobilé.“

Jistě. Jako žena se hodila tak akorát na ty podřadné druhy činností jako plení nebo přesazování čerstvých sazenic, čili všude tam, kde je zapotřebí drobných rukou. Ale Marleena nebyla hloupá. Věděla, jak je v dnešní době důležité vyučit se řemeslu. Navíc ještě musela ze své žalostné výplaty hradit i výdaje na ubytování své nemocné matky. To s platem obyčejné pomocné pracovnice nebylo možné. A proto teď musela dělat pokojskou, ať už se jí to líbilo nebo ne.

Když se otevřely dveře, trhla sebou, ačkoli nedělala nic zakázaného. Vždyť ceník tam ležel zcela veřejně a dozajista nebyl tajný, koneckonců, každý si ho mohl písemně objednat. Zrovna nedávno na něj viděla reklamu v Oldenburském zpravodaji, který měl hotel k dispozici pro své hosty.

Vkročil noblesně oděný muž, napomádované vlasy měl sčesané dozadu. Když ji zahlédl, nasadil tak široký úsměv, že mu v odhalených dásních bylo možno dohlédnout až na kořínky zubů.

„Ale kohopak to tu máme?“ otázal se s holandským přízvukem.

Marleena si koš s prádlem, z něhož se linul nepříjemný pach, opřela o levý bok a pospíšila si ke dveřím. „Omlouvám se za vyrušení. Uklidila jsem Vám pokoj, máte teď vše připraveno.“

Uklonila se a chtěla se kolem toho muže provléknout. Ten k ní ale v tu samou chvíli přistoupil a znemožnil jí tak vyklouznout. Pak se jí zadíval zpříma do očí.

„Takže už zase můžu rozestlat postel?“ Marleenino srdce se rozbušilo. Nelíbilo se jí, co říkal, ani jak se na ni díval.

„Jak je Vám libo,“ odvětila stručně, nadhodila si koš o trochu výš a odhodlaně se okolo něj prosmýkla. Vydechla až teprve, když za sebou zavřela dveře a zůstala stát v dlouhé temné hotelové chodbě. Urychleně se vzdálila od pokoje. Dřevěná podlaha byla cítit lešticím voskem, jehož vůně Marleenu denně obklopovala. Ve vrzání parket spatřovala cosi uklidňujícího.

Nesnášela takovéhle hosty. Hlavně ti obzvlášť bohatí měli často dojem, že si s pokojem pronajímají i pokojské. Z podobných situací se musela vykrucovat už několikrát. Stáhla si čepec více do čela, jako by se jím chtěla chránit, a zkusila pod něj uklidit vyčesaný pletenec pšeničně žlutých vlasů. Na konci chodby se vydala obloukovým schodištěm do dalšího patra. Přitom se málem srazila se Sofií, která právě sbíhala dolů.

„Ty máš ale naspěch,“ řekla Marleena děvčeti, které s ní pracovalo v hotelu.

„Berta mi zrovna řekla, že mám hned přijít za paní Holthusenovou. Uvidíme, co jsem zase provedla,“ zakroutila Sofie očima a spěchala pryč.

„Hodně štěstí,“ volala za ní Marleena. „A pozor na zástěru.“

Sofie shlédla a všimla si, že se jí bílá zástěra sesmekla. Paní Holthusenová, její nadřízená, byla dost přísná a obzvláště si zakládala na správně uvázaných a čistých zástěrách. Vždycky zdůrazňovala, že to je vizitka každého hotelu a že bezprostředně ovlivňuje jeho kvalitu. Sofie se na Marleenu vděčně usmála a pospíchala dál. Marleena vytáhla z komůrky úklidový vozík určený pro toto patro a vstoupila do vedlejšího pokoje. Jako první převlékla postel a faldy na ní vyrobila tak rovné a ostré, že by k nim paní Holthusenová nemohla mít žádné výhrady. Pak se dala do utírání prachu. Po bezmála třech letech v hotelu už si byla tuze dobře vědoma toho, že po ní nesmí zůstat sebemenší smítko, dokonce ani na rámech obrazů.

Když úklid dokončila, dopřála si malou radost. Byla na nohou už od brzkého rána a nutně potřebovala čerstvý vzduch, aby zahnala únavu. A tak využila toho, že tento pokoj patřil k jednomu ze tří, jež zahrnovaly i balkon, otevřela dveře a vyšla ven. Hotel Holthusen byl rohový dům, takže z balkonu dohlédla nejen na centrální nádraží naproti přes ulici, ale i na slévárnu na konci Bahnhofstraße. Položila ruce na balustrádu z kovaného železa a vychutnávala si zimní vzduch, který jí zalézal pod čepec.

Otočila se na druhou stranu, kde se svými schodovitými štíty a obloukovými okny hlásilo o pozornost nádraží, její oči však automaticky zamířily do parčíku před ním. Byla to velká kruhová zelená plocha tvořená čtyřmi záhony a rozdělená dvěma diagonálními chodníky. Středový okrouhlý prostor byl v noci osvětlován pouliční lampou a jeho lavičky lákaly k posezení.

Po ulici obklopující onen kruhový záhon projížděly kočáry.

Před jedním vozem na přepravu dřeva stál zapřažený kůň a se svěšenou hlavou osamoceně vyčkával, až se vrátí jeho pán. Vypadal úplně stejně sklíčeně, jako se Marleena cítila. Protože ji čekala ještě spousta práce, vrátila se s povzdechem do pokoje.

O tři hodiny později měla ve všech šesti pokojích pro hosty důkladně poklizeno. Tohle bylo na horním poschodí skvělé – nacházelo se v něm míň pokojů než v těch zbylých dvou nižších. Marleena ze všeho nejméně ráda uklízela úplně dole v přízemí, kde se nacházela čítárna, kuřácký salonek a restaurace. Salonek byl sice hezký, se všemi těmi lustry a antickým bufetem, ale zápach z cigaret v něm i následující ráno býval ještě tak silný, že z něj Marleenu bolívala hlava. Přilehlá restaurace měla elegantní oblouková okna a štukový strop. Pokojské v ní musely s velkou námahou zvedat židle na stoly a v celém tom rozlehlém prostoru nebyla ani jediná rostlina. Dokonce i květiny na stolech nechala paní Holthusenová loni nahradit umělými. Marleena byla přesvědčená, že v tak mrtvém prostoru se nemohl nikdo cítit dobře. Sama měla ve své skrovné komůrce v dělnické ubytovně dva šeříkové stromečky. Ráda by jich měla mnohem víc, ale místa tam bylo málo a se sestřenicí musely šetřit, kde se dalo.

Následující hodiny strávila Marleena v prádelně vyvařováním ložního prádla. Pára z vroucí vody zvýraznila paprsky jarního slunce, které dopadaly dovnitř malými okénky. Okna v pokojích byla veliká a zdobená. Tady ve sklepě byly jen dva malé otvůrky – jako podsvětní kukátka – s výhledem na ulici před nádražím. Marleena se snažila venku cokoli rozpoznat, ale skrz opar to nešlo. Prudce otevřela jedno okénko a venku kolem něj proklapaly koňské podkovy následované dřevěnými koly drožky. Pak byl výhled na přednádraží volný a Marleena se dychtivě zahleděla na třešně a jalovcové keře.

Zhluboka vdechla chladný vzduch. Třeba v něm ucítí závan šafránu, jehož si všimla už ráno. Jaké by to jen mohlo být, moct každý den pracovat na čerstvém vzduchu?

Zadumaně se vrátila k pářicím prádelním kotlům a rukávem si setřela pot z obličeje. Až se pozdě večer konečně vrátí do dělnické ubytovny, bude si muset vyprat i svoje vlastní oblečení. Ráda by si sundala aspoň jednu vrstvu spodniček, ale jak říkávala paní Holthusenová, to se neslušelo.

Když měla Marleena všechno ložní prádlo konečně vypráno a rozvěšeno na půdě, ulevilo se jí. Zašla do restaurace, kde paní Holthusenová tou dobou stávala za výčepním pultem. Její manžel se nevrátil z války, a tak po něm převzala vedení hotelu.

„Všechny pokoje jsou uklizeny a prádlo vypráno. Mohu jít, nebo je ještě potřeba něco udělat?“ Pracovala už dvanáctou hodinu v kuse a toužila si jít lehnout do postele. S nadějí upírala pohled na svou šéfovou, která právě leštila vinné sklenky.

„Ne, ještě ne.“ Paní Holthusenová si kriticky prohlížela skleničku ve své ruce. „Helga ochořela a musela jsem ji poslat domů. Potřebuji, abys roznášela jídlo. Stůl pět čeká na předkrm.“ Hlavou pokynula k jednomu ze tří obsazených stolů.

Ó né. Ne zrovna tenhle! Marleena se donutila k hlubokému nádechu, aby se uklidnila. Už si zvykla, že na zbylá děvčata zůstane veškerá práce navíc. Ale raději by jedla z podlahy než servírovat jídlo zrovna tomuhle hostovi. Byl to ten Holanďan.

Ale neměla na výběr. Ředitelka hotelu odpor nestrpěla.

„Co tu ještě postáváš?“ zeptala se paní Holthusenová nevrle. Marleena zmizela ve výkyvných dveřích na konci pultu a zhluboka se nadechla. Ostatně, všem přítomným na očích toho ten muž příliš nadělat nemohl.

Když se převlékla, snažila se před sebou na podšálcích vybalancovat dvě poctivě naplněné polévkové mísy. Cítila se tak unavená, že měla pocit, že je každou chvíli upustí. Ale děvčata, co roznášela jídlo, si směla domů nosit zbytky z kuchyně. Aspoň tedy dnes nebude muset jít spát o hladu.

Holanďan a jeho doprovod byli nyní již v doslechu. Marleena mimoděk zpomalila, protože se v ní všechno bránilo toho odporného chlapa obsloužit. Určitě páchnul jako potkan, co právě vylezl ze sudu s pomádou. Tu zpozorněla a nastražila uši. Nezaslechla je právě říct „dvorní zahradnictví“?

„Takže rostliny byly v pořádku, ale viděl jsi všude ten plevel? S tím budou muset vážně něco dělat, jinak ho brzo budou muset začít prodávat jako hlavní zboží.“

Holanďan s prořídlými vlasy se zasmál, ale skřípělo to spíš jako kašel.

„Musíš pro ně mít trochu pochopení. Ve dvorním zahradnictví to letos neměli jednoduché. Dva pracovníci jim odpadli a jak jsem slyšel, museli teď ještě propustit učedníka. Kradl rostliny, rošťák jeden. Takže jsou na tom víc než špatně a nějaký ten plevel je přirozeně to poslední, s čím si dělat hlavu.“

„To tedy ano. Však mi také majitel připadal značně roztěkaný. Vždyť mě ani nepoznal, a to sem jezdím každý rok.“

„Ach, to tě u Goldbacha nemusí trápit. Ten si obličeje nepamatuje…“, říkal ten druhý muž, zatímco před něj Marleena stavěla na stůl polévku.

Myšlenky jí v hlavě vířily jako roj včel. Přišli o učedníka, a navíc mají nedostatek zaměstnanců? Znamená to snad… Řinčení druhé polévkové mísy na talíři ji navrátilo do reality. Na poslední chvíli ještě mísu zachytila a zabránila tak tomu, aby spadla a roztříštila se o zem. Trocha horké polévky ale vyšplíchla přes okraj a zažrala se jí pod kůži. Spěšně položila mísu, protřepala prsty a utírala si potřísněné ruce do zástěry.

Paní Holthusenová přiběhla.

„Co se to tu děje?“

„Vše v pořádku, mladá paní,“ řekl ten holandský host její šéfové, která byla všechno, jenom ne mladá. „Vaše obsluha to jenom vzala trochu víc zhurta.“

Paní Holthusenová přejížděla utěrkou po stole v místě, kde polévka zanechala titěrný flíček. „Opravdu mě to velice mrzí, pane de Vosi, už se to nebude opakovat. Jsem zdrcena.“ Hodila po Marleeně vyčítavým pohledem.

„Ale ale, má milá, to se přece stává. Nermuťte se.“

Zaklonil se v polstrované židli a vyrazil ze sebe ten svůj kašlavý smích. „Neodpustitelné by bylo jen, kdybych brzo nedostal něco pořádného k snědku. Poloviční porcí polévky, jako je tato, se jeden jen stěží zasytí, že.“

Paní Holthusenová se natočil k Marleeně. „Nač ještě čekáš? Dones z kuchyně novou polévku. Slyšelas přece, co si pan de Vos přeje.“

Marleena se zlehka uklonila.

„Jak račte.“ Otočila se a de Vos si nenechal ujít příležitost a zhurta ji při tom plácnul po zadku.

„Hop hop, gazelko moje,“ volal za ní, což všechny přítomné rozesmálo.

Marleeně se chtělo samým odporem otřást. Co si ten nechutný protiva myslí? Jak to, že má dojem, že s ní může zacházet jako s lovnou zvěří, a ještě mu to prochází? Usmyslela si, že až naservíruje hlavní chod, vytratí se od stolu takovým fofrem, že mu ta troufalost už znovu nevyjde. Když pak příště namísto jejího pozadí plácnul do prázdna, neodpustila si Marleena patřičný úšklebek.

„Bude si pán přát ještě zákusek?“ zeptala se, jak etiketa vyžadovala, když byla bezpečně z dosahu dalších plácanců a osahávání.

„A copak je v nabídce?“ zeptal se de Vos a výmluvným pohledem jí doslova strhával šaty z těla. „Je k mání i gazela?“

* * *

„Prosím, paní Holthusenová, ráda přiberu tři jiné pokoje. Jen ne sedmapadesátku. Snažně Vás prosím.“ Marleeniny první kroky následujícího dne vedly do kanceláře ředitelky hotelu, aby tam přednesla svou prosbu. Celou cestu do dělnické ubytovny a do komůrky, kterou sdílela se svou sestřenicí, přemýšlela o Holanďanovi a jak se jí hnusí. Nyní sebrala všechnu odvahu, aby svou žádost předložila.

Paní Holthusenová jen krátce vzhlédla od svých poznámek. Byla pobledlá a i na vzdálenost několika metrů Marleena cítila, že ředitelka opět potají kouřila. Bezděčně zadržela dech.

„Prosím tě, Marleeno, kam bychom to přišli? Kdyby si teď každá pokojská uklízela jen pokoje, které chce, to už bychom nebyli vůbec s ničím hotovi. A není to přece tak, že by si na tebe něco dovoloval.“

„To ne, ale mám z téhle… příhody opravdu velice špatný pocit. Prosím, jen pro tentokrát. Slibuji Vám, že už takováhle zvláštní přání nikdy mít nebudu.“

Marleena vroucně doufala, že paní Holthusenová pochopí, jak velký má strach. Copak nevidí, co je ten Holanďan za člověka?

„Příhody? Dal k dobrému pár humorných průpovídek. Nestala se žádná příhoda. A nyní se prosím vrať k práci, Marleeno, na takovéto ciráty já opravdu nemám čas.“

Marleenina poslední naděje se rozplynula. Měla paní Holthusenová pravdu? Vážně reaguje přehnaně? Ne. Její instinkt ji neklame. V pohledu toho muže bylo cosi lačného a ona si je jistá, že by při příští příležitosti neváhal na ni znovu dotírat.

„Marleeno?“

Plna naděje se otočila a dychtivě pohlédla na ředitelku.

„Nedělej si starosti. Eik de Vos dnes navštíví zahradnictví Birkenfeld a vrátí se až pozdě večer, jak jsem slyšela. Velmi pravděpodobně spolu vůbec nepřijdete do kontaktu.“

Marleena kývla, naznačila pukrle a se svěšenými rameny opustila místnost. Bylo dobré vědět, že bude Holanďan mimo dům, ale nijak velké ulehčení to pro Marleenu nepředstavovalo. Stejně měla neustále dojem, jako by na ni číhal za každým rohem. Jen tu a tam se jí podařilo odreagovat bláznivou představou, že by třeba přece jen ještě mohla sehnat učednické místo. Ten nápad dostala v noci, když ani navzdory veškeré únavě nebyla s to usnout a myšlenky se jí neustále točily okolo katalogu a dvorního zahradnictví.

Ale to by nikdy nefungovalo.

Šlo jen o žalostný pokus o únik z mizérie, pramenící z beznaděje. Přitom by měla být vděčná za to, co měla. Práce pokojské jí zajišťovala sice nikterak vysoký, ale alespoň pravidelný plat, na kterém byla se svou matkou závislá.

Úklid pokoje pana de Vose odkládala stále na později. Třeba potká Sofii nebo Bertu a bude si s nimi moct potají vyměnit pokoje. Jenže když se odpoledne s kolegyněmi ve druhém patře potkala, přišla i o to poslední stéblo naděje, ke kterému se upínala. Berta upřeně hleděla na díry po sucích v parketách a Sofie zbledla a zakoktala: „No, jestli to paní Holthusenová zakázala…“

„Máš pravdu.“ Marleena přikývla. „Promiň, nechtěla jsem ti způsobit potíže.“

S paní Holthusenovou nebylo radno si zahrávat. Sice málokdy zvýšila hlas, ale neváhala, pokud se jednalo o výpovědi. Marleena už viděla přicházet a zase odcházet spoustu kolegyní. I proto dlouho váhala, jestli má se svou žádostí před ředitelku vůbec předstoupit. Ale ještě méně toužila po tom, dostat do nepříjemné situace ostatní děvčata.

Když byla konečně s ostatními pokoji hotova, nemohla už Marleena jinak, než se postarat i o číslo 57. Se zatajeným dechem odemkla dveře. Všude panoval klid. Postel byla rozryta, na stole dvě sklenice, zatuchlý zápach. Otevřela okno, aby vpustila dovnitř čerstvý vzduch. Pak rutinními pohyby ustlala postel potlačujíc při tom myšlenky na to, že v ní spal ten hnusák. Vyndala ze svého vozíku čisté sklenice a postavila je na sekretář vedle láhve s koňakem. S nepolevující ostražitostí vyměnila ručníky, vyprázdnila koš na odpadky a velkou štětkou setřela prach. Na závěr si rychlým pohledem ověřila, že vše vypadá bezvadně.

Zvládla to. Ulehčeně se otočila – a trhla sebou. Stál tam. Opíral se mohutným tělem o futro, obligátní škleb zdeformoval jeho horní ret do úzké čárky. Jak dlouho už ji tam z toho místa pozoroval?

Nejraději by utekla, ale měla pocit, jako by vrostla do podlahy, a samým strachem se nemohla ani hnout.

De Vos vstoupil dovnitř a nespustil z ní přitom ani na vteřinu oči.

„Ó, jak půvabná návštěva.“

Marleena pozvedla oprašovač a chtěla se prosmýknout ven. „Jsem tu jen kvůli práci.“

„… a dala sis při ní obzvlášť načas.“ Plynulým pohybem se otočil, zavřel dveře a dvakrát otočil klíčem.

Pak se k ní pomalu přibližoval. „Ostatní pokojské jsem už slyšel klábosit v kuchyni. Taková slaďoučká děvčátka, se všemi těmi bílými sukněmi a čepečky. Však vy dobře víte, jak chlapům zamotat hlavy.“ S těmito slovy jí strhl z hlavy její čepec. „Ale takhle vás mám ještě radši.“

Marleena byla pořád ještě jako přimražená, když jí začal rozplétat copy a vlny vlasů z levé strany hlavy se jí zlehka snesly až k lokti.

„Hmmm, vlasy jako med,“ zašeptal poživačně.

Potlačila zachvění.

„Přestaňte, já to nechci,“ řekla. Konečně se probrala z paralýzy a o krok ustoupila, ale on ji k sobě přitáhl a pevně ji chytil. Marleena se zoufale pokusila vymanit z jeho sevření.

„Však já jsem pochopil, co chceš. S váma holkama je to se všema stejný. Říkáte jedno, a myslíte druhý. Chcete se nechat dobývat.“ Škubnutím ji k sobě přitiskl.

Když jí přejížděl bradou po tváři a ona cítila, jak ji jeho vousy škrábou na pokožce, pokusila se ho vší silou od sebe odstrčit.

„Dejte ze mě ty ruce pryč, nebo budu křičet na celý hotel!“

Odevzdaně si povzdechl.

„Tak ty seš tenhle typ. Nejdřív samé cukrbliky, a pak se ti nechce. Ale já to chápu.“ Rychle sáhl po aktovce, kterou postavil na podlahu u dveří. „Všechno má svou cenu. I ty musíš z něčeho žít.“ Vytáhl peněženku. „Tak kolik mě to bude stát?“

Marleena na něj nevěřícně zírala. To myslel vážně? Možná to celé nakonec přece jen bylo jen nedorozumění. Asi si myslel, že je jedna z těch prodejných žen. V Mottenstraße, kde Marleena bydlí, žije pár takových nebožaček, které k tomu byly dohnány. Také věděla, že si některá děvčata tímto způsobem přilepšovala k platu. Pro ni to ale každopádně nikdy nepřipadalo v úvahu. Když si s ním tohle nedorozumění okamžitě vyjasní, snad ji už nechá na pokoji.

„Nechápete to,“ začala, „já nejsem… taková.“ De Vos se zlomyslně zasmál. „Já vím. To zkraje nejste žádná.“ Nacpal jí do výstřihu desetimarkovou bankovku. „To by myslím mělo stačit.“

„Ne!“ vykřikla Marleena, popadla peníze a odmrštila je. De Vos jí ale levou rukou uvolnil uzel na sukni a začal jí ohlodávat krk, což v jeho světě zřejmě znamenalo líbání.

Marleena ho tloukla zaťatými pěstmi do prsou. „Ne, ne, ne! Já to vážně nechci! Ani za všechny peníze na světě!“ Vskutku to bylo víc peněz, než si vydělala za měsíc, ale své tělo by nikdy neprodala. „Pusťte mě!“

Jeho stisk zesílil a hlas nabyl na podrážděnosti. „Co bys ještě chtěla? Za víc už mi vážně nestojíš, maličká. Seš docela zábavná, ale všeho moc škodí.“ Na okamžik zaváhal. „Ale něco ti povím. Jestli seš ještě panna, přihodím pět navíc.“

„Co?“ Šokovaně na něj civěla. Bylo jí devatenáct a samozřejmě, že se ještě žádnému muži neodevzdala, ale to by mu nikdy neřekla. Bohužel ji ale nejspíš prozradil její výraz. Jeho obličej se znovu zkřivil v chlípném úšklebku. „Sem si myslel.“

Marleena se pokoušela vyprostit a dostat se ke dveřím, ale jeho stisk byl nemilosrdný. Bušila do něj divoce pěstmi, a když ji tlačil na zeď, cibulový zápach, který se z něj linul, se jí dral do nosu. Křičela ze všech sil, cítila slanou pachuť jeho prstů, jimiž jí zacpával ústa. Potlačila nutkání zvracet, trhla hlavou na stranu a zavřeštěla tak hlasitě, že ji bezpochyby muselo být slyšet až v Rastede a Wiefelstede.

Trvalo to celou věčnost, než bylo její volání o pomoc vyslyšeno.

Někdo zacloumal klikou ode dveří a do pokoje vstoupila paní Holthusenová se Sofií. Nejspíš použila náhradní klíč. De Vos Marleenu okamžitě pustil. Musel na ni být žalostný pohled, jak tam tak stála. V pokoji pro hosty, s uslzeným obličejem, rozpuštěnými vlasy a rozvázanou sukní.

„Marleeno, co tu ječíš, jako když tě na nože berou? Co se to zase děje?“ otázala se paní Holthusenová s káravým výrazem.

„Já, já, já…“ Marleena se ohlédla po Holanďanovi, který si právě urovnával oblek. Jak jen to celé má vysvětlit? A proč by to vůbec měla vysvětlovat? Nebylo snad zřejmé, co tu na ní chtěl spáchat? „On…,“ začala, když tu se ujal slova de Vos.

„Velice mě mrzí, jestli mě slečna špatně pochopila. Pouze jsem ji požádal o malou laskavost, ale zdá se, že si má slova vyložila zcela mylně. Než jsem se nadál, zčistajasna křičela jako pominutá a lomcovala dveřmi.“ V předstíraných rozpacích vytáčel ruce dlaněmi od sebe. „Samozřejmě bych je byl ihned otevřel, kdyby mi k tomu dala příležitost.“

Paní Holthusenová rezignovaně zakroutila hlavou. „Marleeno, neříkala jsem žádné ciráty?“

Ciráty? Marleena zalapala po dechu. Tohle přece nebyly žádné ciráty! Jen o vlásek unikla znásilnění.

„Ale on…,“ zakoktala, ale pak se odmlčela.

Paní Holthusenové se na čele zformovala zlostná vráska. Obrátila se k de Vosovi a Marleena už se těšila, jak náležitě mu vyčiní. To její šéfová uměla dobře, jak věděla z vlastní zkušenosti.

„Nemusíte se omlouvat. Je mi upřímně líto, že naše pokojská svou nezkušeností zapříčinila takové nedorozumění. Prosím Vás, abyste jí to prominul.“

Přes rameno se ohlédla po Marleeně a byl to ten samý pohled, jaký nasadila, když našla nevysypaný koš. Pohled, při kterém v Marleenině nitru všechno ztuhlo… Z tohoto pohledu bylo jasné, že v očích své šéfové není Marleena nic víc než přízemní tvor, natolik hloupý, aby udělal tuhle proklatou chybu. Chybu, která byla všem ostatním zřejmá a za kterou si zasloužila vyhazov.

„Marleeno, omluv se panu de Vosovi.“

Ne! To nemůže, to po ní šéfová nesmí chtít. Neudělala nic špatného. V Marleeně se všechno sevřelo. Tohle by nedokázala ani vyslovit, takhle by sama sebe nikdy nezradila. Neudělala nic špatného. De Vos je ten, kdo se tu má omlouvat. Pokud to udělá ona, znamenalo by to, že ženy jsou skutečně cosi míň než muži, že jejich slovo nic neznamená.

Pevně stiskla rty. „Ale já…“

Paní Holthusenová pozvedla obočí a naklonila hlavu na stranu. Nemusela nic říkat. Její pohled byl naprosto výmluvný. Jestli je ti práce milá, dělej, co se ti poroučí.

Marleena se bezmocně rozhlédla po pokoji. Sofie s ní plně soucítila, ale pomoct jí nemohla. Nikdo nemohl. Paní Holthusenová se rozhodla postavit proti ní, na stranu hosta.

Marleena zavřela oči. Dýchalo se jí nevýslovně ztuha a v krku měla, jako by jí ho někdo svíral. Omluva by jí připravila o poslední špetku důstojnosti.

„Marleeno.“ Hrozbu v hlase paní Holthusenové šlo jen těžko přeslechnout.

Marleena zadržela dech. Potřebovala tuhle práci. Bez výplaty by skončila na ulici nejen ona, ale i její matka.

Udělala krok kupředu a měla pocit, že se prodírá hlubokým sněhem. Pan de Vos už měl na tváři zase ten mazaný úšklebek. Vztek, který to v ní budilo, jí dal sílu pronést ta slova. Vychrlila je bez dlouhého přemýšlení, protože věděla, že by to jinak nedokázala.

„Prosím mnohokrát o odpuštění,“ pronesla, aniž se na něj podívala. Přesto se jí každé jedno slovo zadíralo do srdce jako dřevěný kolík a zanechávalo po sobě hromadu ježatých třísek. Zradila sama sebe, nedokázala se sama sebe zastat.

Paní Holthusenová jí nedala čas utápět se v sebelítosti.

„A? Co ještě říkáme všem našim hostům?“

Ne, tohle už snad ne! Panicky pohlédla své nadřízené do očí. Ta přísně pokývla, aniž při tom hnula brvou.

„A doufám, že nás poctíte návštěvou i v budoucnu,“ zaskuhrala Marleena.

Pak se vyřítila z pokoje.

2. kapitola

Na návštěvu sice ještě nebyla vhodná doba a jízdenka na vlak stála jmění, ale Marleena si zkrátka potřebovala promluvit se svou matkou. Ta žila u jedné sedlácké rodiny nedaleko Brém. Marleena těm lidem dávala polovinu své výplaty, aby u nich matka mohla bydlet a oni se o ni starali.

Už po několik let nemohla její matka z postele. Všechna ta tvrdá práce se na ní zkrátka podepsala.

Zatímco kolem ní ubíhalo jedno město za druhým, pokoušela se Marleena potlačit vzpomínky na hrůzostrašný včerejšek. Sande, Hude, Hatten, s matkou už přechodně bydlela skoro všude. Po smrti otce, nejhorším dni jejího života, s matkou společně střídaly jedno pracovní místo za druhým a vypomáhaly všude, kde se dalo sehnat pár grošů nebo i jen pouhý nocleh a teplé jídlo.

Ale pak si matka zlomila nohu a ta se ne a ne zahojit. Naopak, stále se to zhoršovalo. Když teta se strýcem Marleeně nabídli, aby se přestěhovala za sestřenicí Frídou do Oldenburku a hledala tam práci, musela přijmout. Pro Frídu doma na statku práce nebyla a nenašla ji ani v okolí Wiesmooru, kde její rodina bydlela. Musela tedy do nejbližšího většího města. V podstatě šlo o dobré řešení, že obě sestřenice bydlely spolu a mohly se podělit o drahé nájemné. Marleena milovala Frídu jako sestru a bylo příjemné bydlet s takovou dobrou duší. Nebylo sice lehké odejít bez matky, ale jednalo se o správné rozhodnutí. Neměly už ani ten nuzný heuerhaus, který otci dle statkářských pravidel připadl jakožto synovi, jenž se narodil až jako třetí v pořadí. Jak jinak než prací tedy měla přijít k penězům?

Vlak sípavě zastavil v Brettdorfu, vesničce mezi Oldenburkem a Brémami. Marleena slezla z úzkých železných schůdků a vydala se na dlouhý pěší pochod do Prinzhöfte. Klapot jejích dřeváků, jak narážely do kamenů, představoval jediné rozptýlení, pohled na pole oddělená zarostlými náspy byl totiž značně jednotvárný.

A tak se jí do hlavy vetřel on.

Znova a znova cítila na zátylku jeho horký dech a kapičky slin. Ty dotěrné ruce osahávající její prsa. Celý včerejší večer se to snažila ze svého těla sedřít navlhčeným hadrem. Jeho doteky tím ale z mysli vymazat nedokázala.

Když se však konečně přiblížila na dohled osamělému selskému stavení, potlačila Marleena slzy rozhodným zamrkáním. Nechtěla matce přivodit ještě více trápení.

„Co tady děláš už teď?“ ozval se zleva hartusivý hlas a Marleena pohlédla na selku, která stála s motykou v ruce na poli vedle úzké štěrkové cesty.

„Chci navštívit matku,“ odvětila.

Selka cosi nevrle zamručela a pak pozvedla ukazováček.

„Nemysli si, že na tebe zbyde řepovej ajntopf. Jídlo platíš jenom za svou matku.“

Marleena se kousla do rtu, aby na to nic neřekla. Na ty muší porce, které do sebe její matka ještě dostane, a na ten malý kamrlíček, kam se vešla sotva tak postel, rozhodně nemohlo padnout celé nájemné. Marleena si byla velmi dobře vědoma, že její těžce vydělaná výplata pomáhala velkostatku financovat nejnovější zařízení. Zrovna posledně si všimla nových železných trakařů, které nahradily ty staromódní dřevěné, a věděla, že byly hodně drahé. Ale neměla na výběr.

„Jistě. Chci ji jen navštívit. Nic víc. Nebudu dělat žádné problémy,“ zavolala na selku. Ta si spokojeně urovnala šátek na hlavě a chopila se motyky.

Když Marleena dorazila k zeleným dvojkřídlým dveřím stavení, opatrně je otevřela. Vyvalil se na ni štiplavý čmach kravského hnoje z dobytčí stáje, jež přiléhala k obývaným částem domu, aby se v nich přes zimu drželo příjemné teplo. Rychle stájí proběhla.

V domě to vonělo o poznání příjemněji. Matka byla ubytována v komůrce hned vedle obytné světnice. Když zjistila, kdo to za ní přišel, její oči se rozzářily.

„Marleeno,“ vydechla slabě, ale radostně. „Copak tu děláš? Léto přece ještě zdaleka není.“

„Musela jsem tě vidět, mami. Mám den volno, a tak jsem prostě přijela.“

Marleena se posadila na kraj postele a vzala matku za ruku, jejíž povrch byl zdrsnělý a místy pokrytý mozoly od tvrdé práce.

„Nejdřív mi pověz, jak se ti daří? Zacházejí s tebou dobře?“

Přinejmenším na první pohled tu nebylo vidět nic, na co by se dalo stěžovat. Přikrývka vypadala čistě a v pokojíku se zjevně nedávno zametalo.

„Ach, jak by se mi mělo dařit? Tady je všecko při starém. Ale já mám takovou radost, žes mě přišla navštívit. Co práce v hotelu? A co dělá tvoje sestřenice?“

Marleena začala tou poslední otázkou, aby ještě na chvíli oddálila nepříjemné téma.

„S Frídou je všechno v pořádku. Stará paní Maaderová z květinářství jí sice dává pořádně zabrat, ale aspoň že má zaměstnání, které si přála. Takže se pomalu dává dohromady po té hrozné věci tehdy těsně před Vánocemi.“

Matka chápavě přikývla a stiskla své dceři ruku. „A jak se daří tobě, ďouče moje? Vypadáš trochu… sklesle.“

Upřela na ni tak soucitný pohled, že Marleena už déle nedokázala zadržet slzy. Zavzlykala, a teprve když se znovu uklidnila, mohla matce vypovědět celý příběh.

„Ach, Marleenko moje,“ pronesla matka a pohladila ji chlácholivě po ruce.

„To je tak nespravedlivé.“ Marleena si hřbetem ruky otřela z očí zbylé slzy. „Jak si můžou muži něco takového dovolit, a ještě jim to projde?“

Její matka pokrčila rameny.

„To tak vždycky bylo a asi i vždycky bude, že my ženy nemáme stejná práva jako muži. S tím se musíš smířit. Ještě jednou se na to vyspi. Zítra už bude svět zase vypadat úplně jinak.“

Marleena se na okamžik odmlčela. Nebyla si jistá, jak matce nastínit, co má v plánu. Zamlouvat se jí to určitě nebude. Nerozhodně vstala, přikročila k oknu a založila si ruce.

„Nechci se tam vrátit,“ řekla nakonec.

Její matka se sténavě pokusila nadzvednout.

„To nemůžeš udělat, Marleeno. Jako pokojská máš dobré zaměstnání.“

„Ale v hotelu nejsem šťastná. Nikdy nešlo o práci, kterou jsem opravdu chtěla dělat.“

„To zahradnictví.“ Matka si povzdechla. „Já vím, že to vždycky byl tvůj velký sen. Ale naše sny se málokdy splní, ďouče moje. Musíme brát, co je. Už tak jsi měla velkou kliku, žes dostala to místo v hotelu. Mysli na to, co by na to řekl tvůj otec. Ten by nechtěl, abys svoje štěstí hodila za hlavu.“

Marleena svěsila ramena. Měla její matka pravdu? Že by to otec viděl takhle? Čekala snad od života příliš? Nechala svůj pohled neurčitě bloudit nad zabláceným dvorem i nad korunami stromů na vzdálených náspech. Nevěděla to. Zkrátka jen chtěla pracovat s rostlinami, a ne v ušmudlaných hotelových pokojích.

„Ale co když jsem se o to štěstí zatím jen málo snažila? Slyšela jsem, že je teď v zahradnictví volné místo. Chci se jich ještě jednou zeptat, jestli by mě tam přece jen nevzali.“

„Ale to užs přece zkoušela. A odmítli tě, i když tam předtím pracoval už tvůj otec. Všechno se zase časem srovná, Marleeno. Kolikrát ti tam mají říkat, že tě nechtějí? Musíš se smířit s tím, že člověk v životě nemůže mít všechno, co si zamane. Obzvlášť jako žena.“

Jako žena… Marleeně připadlo, jako by všechno vždycky ztroskotalo právě na tomhle. Chlapec by určitě to místo v zahradnictví dostal. Ale pro dívku to bylo nemyslitelné. Sice teď nově vznikaly zahradnické školy, ale ty byly drahé a vyhrazené dcerám z vyšších vrstev. A ani o těchto školách se nemluvívalo jen v dobrém. Marleena nikdy nechápala, proč mají v tomto světě muži o tolik více práv. Jako by to byli lepší lidé. Jako by si snad zasloužili vydělávat víc jen proto, že jsou od přírody vyšší a silnější. Přitom mají ženy úplně jiné přednosti, a když se to tak vezme, ženy a muži se přece báječně doplňují. Tak proč by jí mělo náležet míň jen proto, že se náhodou narodila jako žena?

„Já si prostě neumím představit, že budu nadosmrti dělat pokojskou. Kolik takových mužů, jako je pan de Vos, bych v takovém případě ještě potkala? A navíc jsem tam jak ve vězení… denně ta samá práce. Soustavně uklízet ty samé pokoje, stlát ty samé postele, prát, žehlit. A potom třeba ještě servírovat večeře. To přece nemůže být všechno! Já chci ven.“ Marleena pokynula směrem ven, kde se právě slunce zaplétalo do korun stromů. „Chci pracovat v přírodě, prožívat, jak se střídají roční doby, cítit na kůži déšť a slunce, hrabat se rukama v zemi a pomáhat překrásným rostlinám růst.“

Její matka se smířlivě pousmála. „Jsi opravdu celý otec. I on miloval tu venkovní práci nadevše. Ale s tebou má Pánbůh očividně jiné plány. Jinak bys to místo v hotelu nedostala. Pojď, posaď se zase ke mně.“ Poplácala na okraj postele a Marleena jí vyhověla. „Neměly jsme to v životě vždycky lehké, já vím. Ale zase bude líp. Tak to teď nevzdávej, to by si tvůj otec nepřál.“

Marleena statečně přikývla. Myšlenky se jí stočily k otci. Vždycky pro ni chtěl víc. Změnila ho válka ve Francii. Tam viděl na vlastní oči, jak děti z vyšších kruhů ihned povýšily na důstojníky, zatímco z dělníků zůstávali obyčejní vojáci a sloužili jako kanónenfutr. Umírali hrdinskou smrtí na poli cti, což ve skutečnosti neznamenalo nic jiného, než že byli v pauze mezi dělostřeleckými salvami sesbíráni a zahrabáni, aby se předešlo nákazám.

Proto dělal všechno, aby navštěvovala lepší školu. A proto chtěl založit vlastní zahradnictví. Copak by tedy nepovažoval za správné, kdyby usilovala o to, vyučit se zahradnicí? Copak on sám v tom taky neviděl budoucnost?

Stáhlo se jí hrdlo a opět musela potlačovat slzy.

To, co jí matka řekla, nebylo to, co toužila slyšet. Tolik si přála, aby se jejímu záměru dostalo podpory, a místo toho byla opět vykázána do patřičných mezí. Do korzetu života, který jí zkrátka neseděl.

Bude jí navěky bránit v dýchání.

Alespoň si díky tomuto rozhovoru ujasnila, co skutečně chce. I bez pana de Vose a jemu podobných práci v hotelu nenáviděla. Jasněji než kdy jindy nyní cítila, že patří ven. Do volné přírody. Však ona si cestu najde. Co vlastně může ztratit?

Později, cestou domů, když Marleena zanořila svůj pohled hluboko do keřů a stromoví, už působily jinak. Nyní viděla, jak se větvičky jemně zelenají. Lístky klíčily se stejnou obezřetností jako záměr v její hlavě.

V jedné věci měla totiž její matka pravdu: jako žena neměla v tomto světě téměř žádné alternativy. Ale v další se její matka mýlila: otec by si nikdy nepřál, aby své úsilí věnovala práci, ze které je nešťastná. Vždycky jí říkával, že chce, aby byla šťastná. A kromě toho jí říkával, že za své štěstí je zodpovědná sama. Proto se nabízelo jen jediné řešení. Na jednu stranu úžasně prosté, na druhou stranu jím ale riskovala vše.

3. kapitola

Frída zůstala stát s klikou ode dveří v ruce a druhou rukou se popadla za pusu.

„Můj ty Bože, co se stalo? Tvoje nádherné vlasy, co se leskly jako pšenice zalitá sluncem…“

Frída, která si své vlastní vlasy soustavně splétala do tvaru věnce, se s vytřeštěnýma očima blížila k Marleeně. Natáhla ruku k jejím nakratičko ostříhaným vlasům, jež se teď podobaly spíše strništi.

A jé, to to vypadalo vážně tak strašně? Nebo to bylo jen tím překvapením? Krátké vlasy se s Frídiným romantickým smýšlením příliš neslučovaly. Marleena se zhluboka nadechla. V každém případě teď musí zachovat klid. Nesmí na sobě nechat znát, že jí právě hlavou víří smršť myšlenek a pochybností.

S přehnanou lhostejností pokrčila rameny.

„Vši,“ řekla stroze a docílila tím přesně toho, co měla v úmyslu. Frídina ruka ucukla, jako by se popálila. Snad si sestřenice nevšimla, jak moc rozrušená Marleena ve skutečnosti je. Projde jí tahle historka? Frída byla první, na kom si chtěla vyzkoušet, bude-li schopna lhát lidem do očí. Protože to teď bude muset dělat v jednom kuse. Bez váhání. Byla to oběť, kterou musí přinést, aby dosáhla svého cíle.

„Ale na to přece existuje ten nový zázračný přípravek od doktora Winkelmanna…“ Frída spěchala k rozviklanému nočnímu stolku stojícímu mezi dřevěnými postelemi. „Pročs nic neřekla? Dokonce tu ještě trochu mám.“ Lomcovala s mosazným držadlem, které se pokaždé vzpříčilo.

„Nech to být.“ Marleena přikročila ke dveřím od pokoje, jejž společně obývaly. Její sestřenice je samým rozčílením nechala dokořán.

„Vím, jak je ta tinktura drahá a že působí jen, když se s ní začne zavčasu. Na to bylo u mě už pozdě. Co se musí stát, stane se.“

„Ale ty tvoje nádherné vlasy…!“ Frída se posadila na postel a zkroušeně na ni hleděla. „Já bych dala všechno, mít je tak světle blond! Teď vypadáš jako kluk!“ Frída ta poslední slova zašeptala – tak moc byla v šoku.

Marleena sklopila hlavu a zaobírala se knoflíčky na halence, aby Frída nezahlédla tu úlevu, která se jí bezpochyby zračila ve tváři. Vždyť právě toho se doposud nejvíce obávala. Že ji lidé stále budou vnímat jako děvče. Ale to bylo jen jedno z řady slabých míst v jejím smělém plánu. I tak to ale zkusí. Koneckonců, co může ztratit? Špatně placené místo v hotelu. Nicméně pořád takové, které jí zajišťuje nezbytně nutný příjem – poznamenal hlas v její hlavě, jenž zněl tak trochu jako její matka.

A dobrou pověst. A úctu své rodiny.

Kdyby to vyšlo najevo, zesměšnila by se před celým městem a patrně by v něm už nikdy nenašla zaměstnání. V takovém případě by musela milovaný Oldenburk opustit.

Merleena zapudila pochyby do nejzazšího koutu své hlavy a nasadila věrohodný výraz.

„Však ony zase dorostou,“ pronesla a přetáhla si přes hlavu tílko. To byla samozřejmě pravda. Nicméně se bude starat o to, aby to nešlo zase až tak rychle, obzvlášť, budeli její plán vycházet. Ale teď bylo nezbytné rychle změnit téma.

„Jak jsi se měla v práci? Zase tě stará paní Maaderová komandovala?“

„Když je někdo tak chromý a nemotorný, může si za to všechno sám.“ Frída napodobila vyčítavý tón své šéfové tak dokonale, že se Marleena musela zasmát. Paní Holthusenová byla sice hodně přísná, ale aspoň si na děvčatech denně nevybíjela špatnou náladu.

Frída se už také vysvlékla a zatímco svědomitě a vzorně skládala své oblečení, Marleena v noční košili hbitě vklouzla pod přikrývku. Sláma píchala, alespoň však ještě pořád svěže voněla. I tak ale Marleena doufala, že si jednou bude moct dovolit péřovou deku.

Také Frída si navlékla noční košili a pospíšila si do malé dřevěné postele u protější zdi. Stejně jako Marleena vlastnila pouze dvě košile a blůzy na pracovní dny a lepší oblečení na neděle. Obě proto přepečlivě dbaly na to, aby svůj oděv udržovaly tak čistý, jak jen to bylo možné.

Když Frída rozplétala svůj cop, povzdechla si.

„Hugo je nemocný, takže jsem musela s dvoukolákem běžet přes půlku Oldenburku, abych vyzvedla květiny z dvorního zahradnictví. Když jsem tam konečně dorazila, široko daleko nikdo. Půl hodiny jsem hledala, než jsem našla někoho, kdo věděl, které zboží mělo přijít do květinářství. Vážně tam mají povážlivý podstav.“

Marleeně se rozbušilo srdce. Tak to byla pravda. „I já v hotelu cosi zaslechla. Bavili se o tom dva Holanďani, co tam chtěli nakoupit rostliny. Jak je to možné?“ zeptala se. Její sestřenice o těchhle věcech vždycky něco věděla, květinářství, v němž pracovala, patřilo totiž ke dvornímu zahradnictví. O vázání květin už Marleena také uvažovala. Sice by jí to nepřinášelo takové uspokojení jako zahradničení, ale aspoň by mohla pracovat s rostlinami. Ale v Oldenburku bylo jen pár květinářství a všechna už si někoho zaučovala.

„Z podniku odešli hned tři zaměstnanci. Mladého Franze vyhodili, protože kradl rostliny. Bože, ten chudák. Musel být naprosto zoufalý, že udělal něco takového. Kéž bych pro něj mohla něco udělat.“

To byla celá Frída. Sama žila více méně z ruky do huby, a přesto se starala o druhé.

„A kdo další?“ skočila jí Marleena do řeči.

„Willibald si našel lepší místo v Brémách a Hugo, co nám běžně vozí květiny, ten je marod, jak už jsem říkala.“ Prohrábla si vlasy. „Nevypadá to, že se vrátí.“

„Páni,“ pronesla Marleena zaraženě. O tomhle nevěděla.

„Pro rodinu je to zlé,“ zamumlala Frída a Marleena souhlasila. Když neměl kdo pořádně vydělávat, celou rodinu čekal sociální úpadek.

Má to snad znamenat, že její štěstí bude pramenit z neštěstí druhých? Na druhou stranu i ona zatím v životě příliš toho štěstí neměla. Nemocná matka, předčasně zesnulý otec… Tak dost, donutila se potlačit sebelítost. S Frídou mají společnou komůrku, sice malou, ale přece, dvě sady oblečení a jakž takž pevné boty. Řada lidí ve městě nemá ani to. Mohla se, bohudíky, považovat za šťastlivce.

Zvenku dovnitř proniklo impozantní vyzvánění od Svatého Lamberta.

„Božínku, my tady tlacháme,“ zkonstatovala sklíčeně Frída, která počítala údery zvonu. „Radši pojďme spát, ať mi paní Maaderová zase nenadává, že jsem utahaná.“

Sestřenice měla pravdu. Pracovní den začínal s východem slunce, a pokud chtěly zvládnout odpracovat svých deset dvanáct hodin, musely hledět, aby byly nejpozději o deváté v posteli.

Ale dnes v noci Marleena tak jako tak oka nezamhouří, to jí bylo jasné. Na to se cítila zkrátka příliš rozrušená.

* * *

Následujícího rána se Frída donutila jít do práce oklikou, protože dnes byla středa a to se v květinovém domě Husmann vždycky měnila výloha. Před nádherným Degodovým domem odbočila do Kleine Kirchenstraße. Degodův dům měla ze všech budov v Oldenburku nejraději. Přestál velký požár v roce 1676 a byl jedním z mála hrázděných domů ve městě. Trámy, které se táhly napříč zdivem, byly ořechově hnědé a narcisově žlutou pravoúhelníkovou výplň zdobily kosočtverce a překrásné květinové vzory.

Frída pohlédla do velkých výloh koloniálu v přízemí a všimla si uvnitř ženy v bílé zástěře, jak vyrovnává čerstvé zboží. Ve výkladech byla vystavena nejrůznější lákavá balení exotické kávy, tabáku, rýže, kakaa, koření a čajů, vše půvabně nazdobeno. Frída by tak ráda jednou něco z toho ochutnala. Kromě tabáku samozřejmě. Neslušelo se, aby ženy kouřily, a ona si nemohla dovolit, aby její pověst ještě více utrpěla.

Odtrhla oči od výlohy a pokračovala dlážděnou ulicí. U mýdlového krámku ji málem porazil malý chlapec. Se smíchem se rozhlížel po svých kamarádech a spokojeně zavřísknul, když zjistil, že jsou mu těsně v patách. Jeho dřeváky po dlažebních kostkách zvučně klapaly, zato zbylé hochy skoro nebylo slyšet. Frída k nim shlédla a všimla si, že vyzáblý klučina s blonďatými vlasy vězel v nadměrně velikých kožených botách, které se téměř rozpadaly, a ten menší černovlasý měl nohy ovinuty pouze cáry hadrů. Nezdálo se ale, že by jim to jakkoli kazilo radost ze hry. S jásotem se hnali za starším chlapcem, který se jen o vlásek vyhnul srážce s plně naloženým koňským povozem. Kočí strhl opratě a zastavil vůz na poslední chvíli. Z nákladu popadalo několik brambor.

„Dávejte přece pozor, vy uličníci!“ zakřičel za nimi vztekle. Právě se konaly trhy a obchodníci rozbíjeli své stánky před kostelem svatého Lamberta. Patrně patřil k nim.

Když se dal povoz zase do pohybu, pokračovala i Frída. Byla skoro v cíli. Už zdáli jí svítily v ústrety žluté a vínově rudé květy a pohled skrz skleněnou tabuli napovídal, že uvnitř krámku to vypadalo stejně hezky jako ve výloze. V jejím středu zahlédla volně vázané kytice se spoustou dekorační zeleně. Většina jich sestávala z květů rozličných odstínů jedné hlavní barvy. Ta ohnivě rudá kytice by perfektně seděla k Marleenině světlé pleti. Bylo by tak báječné, kdyby Frída mohla nakráčet do obchodu jako jedna z těch fajnových paniček a jeden z těch pugétů Marleeně koupit. Jeho vznešenost by jejich sešlé komůrce dokázala dodat úroveň.

S povzdechem se odvrátila. Třeba dnes zbydou nějaké odřezky, ze kterých bude moct své sestřenici uvázat kytičku a trochu ji tím rozveselit. Zdálo se, že na ni ta věc s vešmi přece jen doléhala víc, než hodlala přiznat. Připadala jí jako vyměněná. Tolik se natrápila, když ty objemné vlasy splétala do copu a snažila se je vecpat pod čepec, odkud vykukovaly. Proč je pro všechno na světě musela rovnou všechny ostříhat?

To proto se Marleeně dnes ráno vůbec nechtělo vstávat? Normálně to byla právě ona, kdo vyskočil z postele jako první a popoháněl Frídu. Dnes to ale bylo naopak. Mručela a pospávala, dokud z ní Frída nestáhla pokrývku. V těch krátkých trčících vlasech vypadala vážně divně. Co na to asi řekne paní Holthusenová z hotelu? Ještě, že to nebyla taková fúrie jako Frídina šéfová.

To již Frída dorazila ke květinářství, ve kterém se zaučovala na vazačku květin.

Maader

stálo obřími písmeny na vývěsním štítu, a ačkoli stará vdova postavila do výlohy několik pevně uvázaných kytic, bylo za nimi vidět vědra, koště a balicí papír, takže vše působilo dost lajdácky.

„No konečně jsi tu,“ lamentovala tělnatá paní Maaderová, oblečená ve své pracovní zástěře, ačkoli zvon na věži ještě neodbil ani sedm. „Nejdřív zalej kytky v kbelících. Stojí celé jmění a nechci, aby mi zvadly. A pak pozametáš.“

„Dobře, paní Maaderová,“ pospíšila si Frída, odložila si svůj šátkový přehoz v kanceláři za pokladnou a donesla konev. Má šéfce o svém nápadu říct už teď? Většinou se jí nezamlouvalo, když Frída něco navrhovala. Ale bylo to důležité.

Paní Maaderová si jejího váhání zjevně všimla. „Chceš ještě něco?“

„No, tedy… já…,“ koktala Frída.

„Co?“

„Říkala jsem si, jestli bych potom třeba neměla vyzdobit výlohu.“

Oči v odulém obličeji paní Maaderové se zúžily do škvírky. Návrh se jí dle očekávání zřejmě ani trochu nezamlouval.

„Zvenku se mi zdálo, že vypadá trochu… neuspořádaně, protože jsou vidět naše pracovní pomůcky,“ vysvětlila Frída honem a ukázala na vědra a balicí papír.

Paní Maaderová zafuněla, jako by si Frída právě řekla o druhý den volna v jednom týdnu. „Tak ty už tady budeš sama přidělovat úkoly? Co si vlastně myslíš? Jsi tu v učení, a ne ve vedení,“ řekla s varovně vztyčeným ukazováčkem. „Až to doděláš, dovezeš květiny z dvorního zahradnictví. Hugovi je pořád ještě zle.“

Frída zklamaně sklopila zrak. Co čekala? Byla jen učeň a samozřejmě jí nepříslušelo dělat šéfové návrhy.

„Dobře, paní Maaderová.“

Dala se rychle do práce. Jakožto pátému dítěti chudého sedláka jí nezbývalo než trávit svůj život prací a snít. Ale pokud by se jí jednoho dne, přes to všecko, přece jen podařilo stát se majitelkou vlastního květinářství, dělala by spoustu věcí úplně jinak.

4. kapitola

Jen co za Frídou zapadly dveře, Marleena vstala. Srdce se jí rozbušilo.

Teď začne její maškaráda. Už nebylo úniku, teď přemění svůj plán v činy.

Vytáhla ze skříně dlouhý kus lněného plátna, který před lety zakoupila v obchodě se smíšeným zbožím. Dřív jí vadilo, že má tak malé poprsí. Pod bílou halenkou působilo jako dvě poupátka. Dala by všechno za to, mít tak bujná ňadra jako Frída, jež na rozdíl od Marleeny působila i v obyčejných šatech daleko elegantněji a více jako žena. Ale Marleenina štíhlá a vytáhlá postava měla k eleganci daleko. Se svýma obrovskýma očima a chuchvalcem řas si připadala spíš jako žirafa – to africké zvíře na předlouhých nohou, které jednou viděla v knížce ve vévodské veřejné knihovně.

Ale teď se její malé poprsí hodí. Omotala plátno několikrát kolem hrudníku, až po ňadrech skoro nebylo stopy. Pak vyndala a oblékla si košili, kterou den předtím koupila pod záminkou, že je pro jejího – neexistujícího – bratra. Prodavačce přitom bylo úplně jedno, pro koho ta košile byla. Se souhlasným zamumláním ji Marleeně podala, stejně jako posléze i hnědé kalhoty, šle a čepici. Ten nákup ji stál veškeré úspory, a když se teď na sebe podívala do zrcadla posetého rezavými fleky, polekala se.

Díval se z něj na ni mladý muž. Určitě mu nebylo ani devatenáct, tak jako jí, beze všeho se mohl vydávat za čtrnácti či patnáctiletého. Pro její záměr ideální.

Má si ještě na obličej nanést trochu uhlu, který vyzískala od doktora Winkelmanna pro zvláštní příležitosti, aby tak navodila dojem rašícího knírku? Anebo by každý hned poznal, že je to jen barva? Mohla by to aspoň zkusit, rozhodla se, a sáhla po tmavé tyčince. Opatrně udělala v oblasti, kde bývá knírek, pár teček a rozetřela je. Ušlo to.

Nebyla si jistá, zda to opravdu budí zdání knírku, ale každopádně působila alespoň tak nějak umouněněji. Rozhodně to více pasovalo k chlapci než k mladé ženě a všechno, díky čemu vypadala víc jako kluk, se teď hodilo.

Teď už musela jen proklouznout okolo domácího na dělnické ubytovně. Bohužel měl lepší sluch než hlídací pes. Soustředěně naslouchala, zda na chodbě někdo není, ale všude byl klid. Žádný div. Bydleli tu téměř výhradně nádeníci a dělníci a ti všichni museli být s východem slunce už na pracovišti. Nejhlasitějším zvukem se teď zdál být tlukot jejího srdce.

Marleena se přinutila uklidnit. Téměř neslyšně otevřela dveře, stejně tiše je zavřela a plíživým pohybem kličkovala po parketách, aby nestoupla na ty, co vrzaly. Se zatajeným dechem sestupovala obezřetně jako volavka ze schodů, po nichž až doposud byla zvyklá běhat a zakopávat přitom o několik vrstev sukní, které nyní scházely.

Konečně to zvládla, o chvilku později za sebou zavřela dřevěné vstupní dveře ubytovny a chystala se vydechnout, když tu se těsně za ní ozvalo přidrzlé: „Co ty seš zač?“

Otočila se a hleděla do ušmudlaného obličeje s kulovitýma očima. Anton. Synovec domácího už pár týdnů také bydlel v ubytovně. Jak jen na toho všiváka mohla zapomenout? Bylo mu kolem osmi let a poflakoval se poslední dobou neustále u vchodu do domu v Mottenstraße.

„Brýtro, se nejdřív říká,“ začala, aby získala čas.

„Kdo seš a co tady děláš? Tebe já vůbec neznám.“ Pustil hůl, s níž se předtím rýpal v blátě, a přistoupil k ní tak blízko, že byly vidět i zbytky ječné kaše v koutcích jeho úst. Měřil si ji se svraštěným obočím. „Připadáš mi povědomej.“

„Jsem bratranec Marleeny,“ rychle vysvětlila. „Dobře, že jsem tě potkal. Ty seš Anton, že?“

Malý rázně přikývl.

„To jsem si myslel. Marleena mě prosila, abych ti něco vyřídil. Máš zaběhnout do hotelu Holthusen a majitelce říct, že je nemocná a nemůže přijít.“

„Marleena je nemocná?“ ptal se hoch s velkýma očima. „Ale včera ještě vypadala úplně normálně! Co jí je?“

„Svrab.“ Byla to první odpudivá nemoc, která jí tak narychlo přišla na mysl. „Je to krajně nakažlivý, tak se od jejího pokoje drž, co nejdál to půjde. Vyřídíš to?“ Chlapec vyskočil a odběhl. V půli cesty se ale ještě otočil. „Jak se jmenuješ?“ zakřičel přes rameno.

Marleena zaváhala. Zvažovala pro sebe několik jmen, ale které bude to nejlepší?

„Friedrich,“ rozhodla se rychle. Friedrichem nic nezkazí. Jmenoval se tak snad každý třetí muž, tak proč ne i ona?

* * *

Frída zápolila s vozíkem, který jí už zase zapadl do výmolu a rozkýval tak oba šeříkové keře. To snad nemohla být pravda!

Když dorazila do dvorního zahradnictví pro objednané květiny tentokrát, neměli je pro ni ani připravené.

„Musíš si ty kytky dohledat sama,“ sdělil jí mladý pracovník s ohnivě rudými vlasy, selátkově růžovou pletí a odstávajícíma ušima, a postavil se na lopatu, aby s ní mohl zajet hlouběji do země.

Frída si v duchu povzdechla a pohlédla ještě jednou do objednávkového formuláře, který jí paní Maaderová vtiskla do ruky. Oba šeříky už měla, ale potřebovala ještě pivoňky, kosatce, zvonky a bramboříky.

Fyzická práce jí nevadila a taky si tak trochu užívala, že se projednou zase dostala ven a mohla se lépe porozhlédnout po zahradnictví, z nějž květinářství odebíralo zboží. Ale protože to jinak byla Hugova práce, ještě se tu tolik nevyznala. S takovou však propásne, až si paní Beckmeierová přijde vyzvednout tu kytici, kterou pro ni Frída uvázala, a nejspíš se už nikdy nedozví, jestli se jí líbila.

Po levici zaslechla vrznout dveře, kterými prošel mladík s tmavou kšticí a snědou pletí, zjevně opálenou. Jestli tu nechce promrhat ještě více času, bude se ho muset na ty zbylé rostliny zeptat.

„Omlouvám se,“ zavolala za ním. Otočil se, a když ji zahlédl, objevil se mu na tváři tak zářivý úsměv, až ji to uvrhlo do rozpaků.

„Dobrý den, signorino, co pro Vás mohu udělat?“ otázal se s okouzlujícím akcentem a pohlédl jí přitom tak pronikavě do očí, až Frída pocítila, jak jí zrudly tváře.

„Jsem z květinářství Maader, abych tu vyzvedla květiny.“

Svraštil čelo a poškrábal se na krku. „Maader, není to…“

„Šéfova švagrová, ano.“ Z nevysvětlitelného důvodu se teď musela uchichtnout. Jak trapné! „Provozuje ve městě květinářství, co patří k zahradnictví,“ spěšně vysvětlovala. „Co je Hugo tak moc marod, chybí nám dodavatel, tak poslala mě. Mám dovézt mimo jiné pivoňky a zvonky. Víš, kde je najdu?“

„Pivounky?“ zopakoval a měl očividně problém s výslovností.

„Paeonia a Campanula persicifolia“? přešla k botanickým označením, protože těm bude patrně rozumět spíš. Určitě nebylo jednoduché naučit se v cizí řeči i tu spoustu rostlinných názvů. Odkud tak mohl pocházet?

„Aaaaah. Ale jistě,“ zvolal pln nadšení a pokynul jí, aby ho následovala. „Ty jsou v oranžérii.“

Když se Frída chystala uvést do pohybu svůj vozík, přispěchal k ní a vzal jí ho z ruky.

„Ne, prosím! To je dobré,“ řekla rychle Frída. Bylo to sice milé gesto, ale v dělnickém světě pro takové zdvořilosti většinou nebylo místo. Všimla si nicméně jeho svalnatých předloktí, vykukujících zpod rukávů bílé košile, které měl vykasány až po lokty. On by dozajista neměl problém utlačit po hrbolaté cestě její vozík. Dřevěná kola už zoufale potřebovala nové kování. Na těchhle věcech paní Maaderová ráda šetřila.

„Trvám na tom.“ Věnoval jí další vítězný úsměv a v tmavých očích se mu zablýsklo. Frída se kradmo poohlédla, jestli je nikdo nesleduje, a poté svolila. Bylo jí to nepříjemné, protože jí nepříslušelo nechat se obsluhovat jako dáma. Ale vzhledem k tomu, že se tu s vozíkem trmácela po nerovné cestě už nějakou chvíli, trocha oddechu jí přijde vhod.

„Děkuji,“ zašeptala tedy a mladíka, který se představil jako Manilo, následovala do oranžérie. Přitom ho se zájmem sledovala. Měl tak vzletnou chůzi, jako by si v duchu zpíval. Dveře skleníku se se skřípěním otevřely a do tváře ji udeřil závan teplého vzduchu, který voněl mechem a květinami. Manilo postavil vozík a rozpřáhl ruce.

„Vítej v mém malém ráji,“ řekl a mrknul.

Frída vstoupila a rozhlédla se. Ten pohled byl tak ohromující, že rázem zapomněla na veškeré rozpaky.

„To je okouzlující! A… a ty se tu staráš jenom o tenhle skleník?“ zeptala se celá nadšená. Nebylo by na tom nic podivného. Zdejší ohromný prostor by pohltil dva domy. Z každého koutku jí kynuly neznámé pestrobarevné rostliny. Bylo to jako cesta časem do budoucnosti. Zatímco venku šlo jen tu a tam zahlédnout první zeleň, tady už naplno propuklo jaro.

„Právě kvůli tomu mě sem z Itálie povolali. Tady nikdo neví, jak nakládat s pomeranči.“ Srdečně se zasmál. „Ne, jsem tu, abych se naučil zahradničit. Nikdy neuškodí podívat se, jak se pracuje v jiných zemích.“

„Itálie, jak úžasné! Ale jak to, že je tu tak horko? Jsou tu snad někde kamna?“ Frída se pátravě rozhlédla.

„Pojď, ukážu ti je.“ Manilo ji zavedl na konec oranžérie a otevřel nenápadné dveře ukryté za jednou z palem. Vstoupili do malé dílny s regály plnými květináčů, lopat a šňůr. Na stěně visela vybledlá pracovní vesta.

Manilo přešel k železné nestvůře se dvěma velkými poklopy, která stála v prohlubni na podlaze. Pak vzal železnou tyč na jedné straně zakončenou kartáčem a udeřil s ní na zaoblené víko kovového kontejneru, který ho převyšoval.

„Tohle je kotel,“ vysvětloval. „Dolním otvorem doplňuji pravidelně uhlí, aby oheň nevyhasl a mohl ohřívat vodu.“

„A jak se voda dostane k rostlinám?“

Manilo se ušklíbl. „Nijak. Slouží to jen k vyhřívání skleníku. Podívej, tady.“ Ukázal na železné trubky ústící z kotle. Frída je sledovala zpět do skleníku a zjistila, že se táhnou po stropě, po obvodu konstrukce a i pod stoly s výše umístěnými rostlinami. Vycházelo z nich tolik tepla, až ohřívaly vzduch.

„Úžasné,“ vydechla Frída a hned si připadala náležitě hloupě. Copak už před chvílí neřekla to samé? Ale něco tak moderního ještě nikdy neviděla.

„Takové topení bych si přála mít v zimě ve svém pokoji,“ zasnila se a zahřálo ji u srdce, když se Manilo vesele zasmál.

„Ó ano! Umíš si představit, že by ti nebyla zima na nohy, až se budeš v zimě nutit ven z postele?“

Frída zamyšleně přikývla. „Žádný led na umyvadle… A na ty trubky by se daly dát i košile a sukně, a až by si je člověk po ránu oblékal, byly by příjemně teploučké.“

Manilo se na ni zadumaně podíval, až dostala strach, že řekla něco hloupého. Ale pak na ni mrknul.

„Máš dobré nápady. Pojď, ukážu ti zbytek.“

Pomalu kráčeli úzkými koridory. Frída si prohlížela stromy s dlouhými listy vysoké až po střechu, rostliny v květináčích na stolech a bujné pelargonie, které divoce přetékaly z visacích košů. Zavadila o pár levandulí, které už teď měly vydatné fialkové květy a voněly jako vzácné mýdlo.

A pak se to stalo.

Vrstvami sukní zahalujících její boky zachytila o pár trnů a strhla je s sebou. Květináč řinčivě dopadl na zem a v mžiku se roztříštil. Růže jí ležela u nohou jako mrtvá husa. Božínku, to opravdu musela hned vystavit na odiv, jaké je nemehlo?

„Ó né, já jsem taková nešika!“ vytrhla se z ustrnutí a sehnula se. „Mě to opravdu strašně mrzí. Ten květináč samozřejmě zaplatím.“ Manilo si před ni dřepl s čerstvým květináčem a shrnul do něj hlínu. „Pozor!“

Frída zkraje myslela, že mluví o té růži. Ale pak ji vzal jemně za ruce, kterýma roztržitě sbírala střepy. „Ať se nepořežeš.“ Zvedl voňavou květinu a umístil ji do nového květináče. „Vypadá to, jako by se tu nic nestalo. A to ostatní nemusí nikdo vědět.“ Sklonil se pro tři velké úlomky a odnesl je pryč. Frída spěchala za ním. „Ne, prosím, já na tom trvám. Řekni panu Goldbachovi, že mi jeho švagrová může ten květináč strhnout z platu. Anebo ty peníze donesu sama, pokud by s tím mělo být zbytečně moc cavyků…“

„Podívej.“ Položil hliněné střepy na hromadu dalších rozbitých květináčů. „To se tu děje běžně. Riziko povolání, dá se říct. Kvůli tomu není zapotřebí obětovat skromný učňovský plat.“

Úzkostlivě na něj pohlédla. Měl pravdu. Výplata, kterou od paní Maaderové dostávala, byla opravdu nanejvýš skrovná. Vystačila tak akorát na malý pokoj a prostou stravu. V žádném případě ale nechtěla, aby kvůli ní měl ten milý mladý muž jakékoli problémy.

Manilo na ni mazaně zamrkal. „Bude to prostě naše malé tajemství.“ Zjevně stále ještě nepůsobila úplně přesvědčeně, a tak dodal: „Pojď, ukážu ti něco, co tě přivede na jiné myšlenky.“

Šla za ním do zadní části oranžérie a zalapala po dechu. Tady byly. Stromy, po kterých se tenhle speciální skleník jmenoval. Ovšem stromy nebylo úplně to správné slovo. Byly to spíš vysoké keře. Ke svému nadšení objevila mezi protáhlými tmavozelenými listy žluté a oranžové plody.

„A t-takové rostliny u vás kvetou v-ve volné přírodě?“ koktala a nenáviděla se za to. Ukazovala na pomerančovníky, citronovníky, svítivě červený oleandr a bílý jasmín s hvězdicovitými květy. Proč je jenom neprodávají i v květinářství?

„Zato nemáme spoustu jiných hezkých věcí,“ řekl s šibalským úsměvem a hluboce se jí zadíval do očí.

Frída hleděla k zemi a bála se, že její tváře právě zrudly tak, že mají stejný odstín jako její sukně. A to si ani nebyla jistá, jestli jeho narážku správně pochopila. Takhle s ní ještě nikdy nikdo nemluvil. Ale vždyť to přece ani nemohl tak myslet. Složit jí takový kompliment, to by bylo příliš troufalé. A ona přece věděla, že se ani při nejlepší vůli nemůže označit za hezkou. Neměla sice žádnou extra vadu na kráse jako třeba hrbolatý nos nebo odstávající uši, ale strašně ji vytáčela ta spousta pih. Nebyla příliš tlustá, ale neměla ani tu sličnou postavu jako Marleena, která díky tomu působila jako víla. Vlastně na sobě neshledávala vůbec nic výjimečného, pokaždé ze všeho vyšla jako „snesitelná“. Jinak by určitě bývalo nedošlo k té věci tehdy před Vánocemi…

„Musí to být zvláštní, žít tak daleko od domova. Copak ti to všechno strašně neschází?“ zeptala se, aby změnila téma.

„No, není to vždycky lehké. Ale dny letí tak rychle, že mám sotva čas o tom přemýšlet.“

Frída přikývla. Že se v zahradnictví pracuje dlouho a tvrdě, to bylo obecně známo. Mohla být ráda, že může končit už v sedm večer, pokud je do té doby všechno poklizeno.

„Jaké je to v Itálii?“ ptala se dál zvědavě, i když měla špatné svědomí z toho, že ho zdržuje od práce. Ale ona ještě nikdy moc daleko od domova nebyla a taky zatím neměla příležitost se bavit s někým, kdo pocházel z ciziny.

„Je tam o něco tepleji než tady. Duby a buky, šťavnaté louky, a vůbec všechna ta zeleň, to tam, odkud pocházím, není. Zato u nás ale roste, jak už ti došlo, spousta tohohle…“ Přistoupil k pomerančovníkům. „Ještě pořád žasnu, jaké pozdvižení ty plody vyvolávají u zdejších obyvatel.“

Opatrně utrhl jeden pomeranč a znalecky nad ním pokýval hlavou, jako by na něm chtěl objevit něco nového. „Přes den je u nás takové horko, že se kolem oběda na dvě hodiny schováme a odpočíváme.“

„Vážně?“ Dvě hodiny polední pauza! Jen si to představte! V Itálii se musejí mít jako v ráji.

„Ano. To mi tu chybí. Zato po večerech jsme vzhůru dýl, družíme se a bavíme.“ Zasněně se toulal kdesi v dáli. „Někdy mám pocit, že u nás se začíná žít až teprve, když už tady všichni leží v postelích. Ale německé jídlo je lahodné. Miluji takové ty knedlíčky, které tu občas mívají. A slepičí polévku. Ta mě už mockrát o chladných zimních večerech zachránila.“ Otřásl se. „Nikdy bych neřekl, že může být taková zima. Nebýt vyřazeného oblečení, co mi dal pan Goldbach, asi bych tuhle zimu nepřežil.“

„A co ještě ti schází kromě většího tepla?“

Pohnul hlavou ke straně a na okamžik se zamyslel. „Občas bych dal všechno za jeden kousek pizzy.“

„Pizzy? Co je to?“ Frída tohle srandovní slovo ještě nikdy neslyšela.

„No, to je těsto, co se pokape olivovým olejem a pak obloží rajčaty, oreganem a bazalkou. Pizza je neskutečná pochoutka.“

Frída neurčitě přikývla, ačkoli si neuměla představit, že by něco takového vůbec mohlo někomu chutnat. Přišlo jí jako nesmysl míchat chleba se zeleninou.

„Tohle jsou palmičky?“ dotázala se na nevzhledné rostliny, jež zabíraly obzvláště velkou plochu v průčelí.

„To…,“ Manilo spiklenecky ztišil hlas a začal významně rozkládat rukama, jakoby se chystal čarovat. „To jsou královny všech rostlin.“

Frída si skepticky prohlížela nudně vypadající vytáhlé listy trčící ze společného středu. Copak si z ní tropí šoufky?

Manilo se hřejivě usmál. „Ty mi nevěříš. Tos s námi měla být v Hannoveru. V herrenhäusenských zahradách je tam pěstují po řadách. Vyrobili jim dokonce i tematický plot.“

Frída se nad ně naklonila, aby je blíže prozkoumala. „Vážně?“ Nic majestátního na nich neshledávala. Co na nich mohlo být tak zvláštního?

„To je ananas.“

„Och,“ vydechla nyní uctivě. Nikdy ještě ananas neviděla, zato o něm už slyšela vyprávět.

Manilo se zasmál. Znal samozřejmě všechno jižní ovoce a pravděpodobně už i všechno ochutnal.

„Když tady jeden sklidíme, bude rovnou vyčleněn pro zvláštní příležitosti. O slavnostech, kdy tu bude vysoká návštěvnost, si ho budou všichni podávat z ruky do ruky, aby ho vidělo co nejvíc lidí. Sníst ho bude možné teprve, až plně dozraje. To pak skončí jako klenot na velkovévodské slavnostní tabuli.“

Frída chtěla zrovna něco poznamenat, když si za okenní tabulí všimla chlapce. Přivřela oči, aby zaostřila, ale to už hoch skočil mezi stromy v sadu.

„Kdo to byl?“ vyzvídala u Manila.

Ten pokrčil rameny. „To musel být zákazník. Každopádně já ho tu ještě nikdy neviděl.“

Frídě začalo tiše kručet v žaludku a najednou jí bylo jasné, že už je nejspíše okolo poledne a ona musí ihned zpátky do města. Už byla pryč příliš dlouho a určitě dostane od paní Maaderové vyhubováno.

„Já bych se moc ráda dozvěděla o Itálii ještě víc, ale bojím se, že už musím zpátky. Kde najdu ty Paeonie a Campanuly?“

„Pivoňky jsou tam naproti.“ Manilo ukázal do skrytého kouta oranžérie. „A zvonky máme za citronovníky.“

„To sis tedy zapamatoval dost dobře,“ ocenila upřímně Frída.

„Nemám na učení moc času. Za tři čtvrtě roku musím zpátky do Itálie, a to už bych měl umět všechno, co se tady naučím,“ vysvětloval, když procházeli skleníkem. „Pojď, pomůžu ti to naložit.“

„Ale to nemusíš.“

Usmál se na ni. „Já vím,“ řekl a sáhl po prvním květináči.

Frída se zarazila. Proč ji zabolelo, když se před ní cizí mladý muž, kterého zná ani ne půl hodiny, zmínil o tom, že za pár měsíců odjede ze země? Copak by zrovna ona už neměla vědět, že je třeba se mít na pozoru?

* * *

Když Anton odkvačil, prošla Marleena centrem Oldenburku a půl hodiny nato kráčela alejí vysokých líp, která vede k dvornímu zahradnictví. S každým krokem se zachvěla, poté na okamžik zavřela oči a zašeptala „Tilia“, botanický název pro lípu, aby se uklidnila. První rostlinné názvy se naučila od svého otce už jako dítě. Od onoho strašlivého dne, který začal tak hezky tou prezentací ve škole, a na jehož konci její otec vydechl naposledy, trávila každičkou volnou minutu v knihovně, i když v ní často bylo přeplněno. Četla všechno, co se jen o květinách dalo najít. A když na to nezbyl čas, listovala encyklopedií rostlin, kterou jí otec daroval. Připadala si, jako by s ní stále kousek z něho zůstával. Některé názvy mezitím už znala nazpaměť.

Opět otevřela oči, aby mohla pokračovat v cestě, a stromy svedly její pohled přímo k šeříkové vile. Tak všichni říkali vile dvorního Goldbachova zahradnictví, která se tyčila na konci aleje za elegantní výstavní zahradou.

Když Marleena došla až na konec aleje, mohla rovnou zabočit na hlavní cestu k zahradnictví, byla však tou půvabnou vilou z červených pálených cihel jako uhranutá. Takto to vnímala už jako dítě, když tu vyzvedávala otce z práce. Nebyl to největší dům v Oldenburku, v její očích byl ale nejnádhernější. Tmavozelená vstupní vrata tvořila součást verandy, která zasahovala až do horního patra. Nad ní se nacházelo bíle rámované obloukové okno korunované oknem kruhovým a špičatou střechou. Po straně bylo dokonce možno zahlédnout prostor plný rostlin, celý prosklený, o kterém se dočetla, že se nazývá „zimní zahrada“.

Ale nejkrásnější bylo, když kvetly opulentní bílé šeříkové keře, jimiž byl panský dům hojně obrostlý ze tří stran. Už za pár týdnů by k tomu mělo dojít. To pak bude šeříková obruba kolem oken a dveří ještě intenzivnější.

Jenže dnes se jí tento pohled jaksi rozplýval. Neměla daleko k panice. Její krok se postupně zkracoval až na vzdálenost o velikosti bobulí skalníku. I tak ale krátce nato stála přímo před hlavním domem. Zhluboka se nadechla a soustředila se na pupence šeříku. Jakmile vyraší a rozevřou se, budou božsky vonět. Ta vůně pro ni i po tolika letech stále ještě znamenala pocit domova, pohody a zázemí.

„Šeřík – Syringa vulgaris,“ šeptala si ve snaze zpomalit překotný tlukot srdce. Aby se dostala do role mladého jinocha, vyhopkala po schodech a zaklepala na dveře odvážněji, než jak se cítila. Snad jí nepřijde otevřít Rozálie, dcera pána domu a její sokyně ze školních let. Pravděpodobnější bylo, že zrovna půjde okolo dveří služebná. Ani proti Heleně, paní domu, by Marleena nic nenamítala. Když tu jako malá čekávala na otce, paní Helena se na ni vždycky mile usmála a v hnědých očích se jí zračila zvláštní něha.

Marleena zaslechla uvnitř vily kroky. Tiše se modlila: Jenom ne Rozálie. Všichni, jenom ne Rozálie. Dveře se otevřely a krátce nato se v nich objevily Rozáliiny perfektně stočené kadeře a uprostřed nich pěstěný obličej s nepatrným znamínkem krásy vedle levé nosní dírky. Ke své rozmrzelosti musela Marleena přiznat, že se z Rozálie stala elegantní mladá dáma. Byla to hotová kráska. Ale ty chladné oči, co na ni teď tázavě hleděly, navrátily Marleenu rázem zpět do školních let. Rozpozná Rozálie v mladém hochovi před sebou svou bývalou spolužačku?

Protože to dobré mravy vyžadovaly, sňala Marleena čepici a v duchu zaťala zuby. Rozálie pozvedla obočí a mlčky naklonila hlavu.

Marleena si odkašlala. „Dobrý den. Je… je možné mluvit se šéfem?“

Rozálie si ji změřila pohledem a nakrčila čelo. Marleeně se sevřel žaludek, ale pak vrásky zmizely a Rozálie zkřížila ruce na prsou.

„Ano, ale ne zde. Touto dobou je přirozeně v zahradnictví. Jakou na něj máš prosbu?“

„Rád bych se představil. Chci nastoupit do učení.“ K jejímu překvapení se Rozálii na tváři objevil téměř koketní úsměv.

„To mě těší. Výpomoc je tu právě teď nutně zapotřebí. Klidně se porozhlédni po zahradnictví. Určitě ho najdeš sám.“ Rozálie se na ni ještě jednou usmála a pak zavřela dveře.

Marleeně spadl kámen ze srdce, že ji Rozálie očividně nepoznala, a tiše jásala. Ustála další zkoušku!

Zjevně lidé vidí jen to, co vidět chtějí. Na druhou stranu, doba, kdy chodily společně do třídy, byla už dávno pryč, protože po smrti otce se už Marleena do školy vrátit nemohla. Nebyla si jistá, jestli by ji dnes Rozálie poznala, ani kdyby ji potkala jako ženu.

Marleena byla ráda, že se může nejprve všude v klidu sama porozhlédnout. Obzvlášť zvědavá byla na oranžérii, protože ta tu za časů jejího otce ještě nestála. Když se tu o místo ucházela před třemi roky poprvé, zahlédla tu prosklenou budovu z dálky. Skutečně se tam pěstovaly pomeranče! Jeden mohla kdysi dokonce ochutnat a jakmile si na to nyní vzpomněla, ucítila na jazyku jeho trpce sladkou chuť. Ale mohlo tam růst i další exotické ovoce jako banány a ananas, a taky rostliny, které ještě neznala.

A přirozeně tam byla taky další rostlina, po které chtěla pátrat. Třeba přece jen někde najde i ten dvoubarevný šeřík svého otce. Vždyť ho přece objevil tady. Možná někde existuje druhý keř anebo si někdo tehdy taky odnesl výhonek.