SBĚRATELKA příběhů

SBĚRATELKA PŘÍBĚHŮ

Sally Page

Přeložila Jana Kordíková

THE KEEPER OF STORIES

Copyright © Sally Page 2022

Translation © Jana Kordíková, 2023

ISBN 978-80-249-5192-8

Obsah

Úvod

Jedna

Dvě

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

Devatenáct

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Dvacet šest

dvacet sedm

Dvacet osm

Dvacet devět

Třicet

Třicet jedna

Třicet dva

Třicet tři

Třicet čtyři

Třicet pět

Třicet šest

Třicet sedm

Poznámka autorky

Poděkování

Dopis čtenářům

Se vší láskou tátovi.

Úvod

Všichni mají svůj příběh.

Ale co když žádný nemáte? Co uděláte pak?

Jestliže jste Janice, stanete se sběratelkou cizích příběhů.

Jednou se dívala, jak slavná anglická herečka, Miláček národa, přebírá Oscara. Ta ve svém projevu popisovala své začátky, když pracovala jako uklízečka, stála před zrcadly v koupelnách cizích lidí a držela záchodovou štětku, jako by to byl Oscar. Janice přemýšlela, jak by to asi dopadlo, kdyby se Miláček národa přece jen neprosadil. Dělala by pořád ještě uklízečku? Jsou skoro stejně staré – táhne jim na padesát – a připadá jí, že jsou si dokonce i trochu podobné. No (musí se usmát), tak podobné zase ne, ale jsou podobně nevysoké, což naznačuje, že k stáru budou mít podsaditou postavu. Říká si, jestli by Miláček národa také začal schraňovat příběhy cizích lidí.

Vlastně už si nevybavuje, co ji k tomu přimělo. Možná to byl život, který pozorovala, když autobusem putovala cambridgeským venkovem za prací? Nebo to byl útržek rozhovoru, který zaslechla, když čistila umyvadlo? A brzy (když utírala prach v obýváku nebo odmrazovala lednici) si všimla, že se jí lidé svěřují se svými příběhy. Možná to tak dělali vždycky, ale teď je to jiné, teď všechny ty příběhy směřují k ní a ona jim jde naproti. Ví, že je otevřenou nádobou. Když příběhům naslouchá, tak dává malým přikývnutím najevo, že je jí vše jasné: že pro řadu lidí je prostou nádobou, do které můžou nalít svá tajemství.

Ty příběhy často jsou naprosto nečekané; občas zábavné a poutavé. Někdy bývají plné lítosti a jindy zase životního optimismu. Domnívá se, že s ní lidé mluví také proto, že jejich příběhům věří. Z nečekaných zvratů má radost a všechno jejich přehánění přijímá. Když je pak večer doma s manželem, který na ni místo příběhů chrlí spíš proslovy, vzpomíná na ty nejoblíbenější a jeden po druhém si je vychutnává.

Jedna

Začátek příběhu

Pondělí má velmi pravidelný řád: na začátku smích, ke konci dne smutek. Podepírají její den z obou stran jako neladící knižní zarážky. Takhle si to uspořádala úmyslně, protože vidina smíchu jí pomáhá vstát z postele a posiluje ji pro to, co bude následovat později.

Janice zjistila, že dobrá uklízečka si v podstatě může sama určovat, které dny a jak dlouho bude pracovat – a, což je pro vyváženost jejího pondělí ještě důležitější, pořadí, v jakém si zorganizuje jednotlivé úklidy. Všichni totiž dobře vědí, že spolehlivá uklízečka je vzácné zboží a překvapivý počet lidí z Cambridge kvalitu Janiciny práce považuje za přímo výjimečnou. Tou výjimečností si není úplně jistá (i když to zaslechla od jedné ze zákaznic, když k ní přišla kamarádka na kávu). Bylo jí jasné, že na ní nic výjimečného není. Ale považovala se za dobrou uklízečku? Ano, to podle ní platilo. Rozhodně má dlouhou praxi. Jen doufá, že její život nepůjde shrnout právě slovy: „Dobře uklízela.“ Když vystupuje z autobusu, kývne na řidiče, aby nějak rozptýlila tu myšlenku, která se jí v hlavě objevuje čím dál častěji. On jí to kývnutí opětuje a Janice má chvilku pocit, že se chystá něco říct, pak si však dveře autobusu vzdychnou a hlasitě se zavřou.

Když autobus odjede, Janice se dívá přes silnici na dlouhou ulici plnou zeleně a samostatných domků. V oknech některých domů se svítí, jiná jsou zakrytá nebo je za nimi tma. Představuje si, že za všemi těmi okny se skrývá spousta příběhů. Dnes ráno ji však zajímá jenom jeden. Je to příběh muže, který žije v rozlehlém eduardovském domě na rohu: Geordieho Bowmana. Janice si nemyslí, že se ostatní její zákazníci s Geordiem někdy potkali. Podle ní je velmi nepravděpodobné, že by se poznali přes ni (tak by to totiž podle jejího názoru v jejím světě chodit nemělo). Ale o Geordiem Bowmanovi určitě slyšeli, protože o Geordiem Bowmanovi slyšeli snad všichni.

Geordie žije ve stejném domě už přes čtyřicet let. Nejdřív si tu pronajímal pokoj – nájmy v Cambridge totiž byly výrazně nižší než v Londýně, kde pracoval. A později, když se oženil, tak si od své bytné dům koupil. S manželkou neměli to srdce, aby vyhodili ostatní nájemníky, proto s rozrůstající se rodinou žili vedle směsice malířů, akademiků a studentů, kteří se pak postupně ze své vlastní vůle stěhovali pryč. A právě tehdy začínal boj o nově uvolněné pokoje.

„John byl nejmazanější,“ vzpomíná Geordie často s hrdostí, „prostě si tam nastěhoval věci dřív, než odcházející nájemník skončil s balením.“

John je nejstarší Geordieho syn, který už má vlastní rodinu, se kterou žije v Yorkshiru. Zbytek Geordieho potomků je rozesetý po celém světě, ale kdykoli je to možné, navštěvují ho. Jeho milovaná žena Annie už je několik let po smrti, ale od jejího odchodu se v domě nic nezměnilo. Janice každý týden zalévá její květiny – které už dnes občas mají rozměry menších keřů – a otírá prach z její sbírky amerických románů. Geordie jí pokaždé říká, ať si klidně nějaký půjčí, a ona si čas od času vezme domů něco od Harper Leeové nebo Marka Twaina do své sbírky pohodového čtení.

Geordie jí otevře dřív, než Janice stihne najít klíče.

„Říká se, že správné načasování je naprostý základ,“ haleká na ni. Geordie má mohutnou postavu a odpovídající hlas. „Pojďte dál, začneme kávou.“

Tím ji vybídne, aby oběma uvařila silnou kávu – se spoustou horkého mléka, přesně jak to má Geordie rád a jak mu to připravovala Annie. Nevadí jí to. Geordie tu většinou bývá úplně sám (když tedy není v Londýně, v zámoří nebo v hospodě) a ona má pocit, že Annie by neměla nic proti tomu, že ho čas od času takhle rozmazluje.

Geordieho příběh patří k jejím nejoblíbenějším. Připomíná jí totiž sílu lidského ducha. Rozhodně je v něm i poučení o tom, že by člověk měl využít své nadání, ale to raději příliš nerozebírá. Moc se to totiž podobá biblickým příběhům z jejího dětství a přivádí ji to k vlastnímu nedostatku nadání. Proto tyhle myšlenky raději rychle zaplaší a soustředí se na sílu ducha, kterou prokázal chlapec, co později vyrostl v Geordieho Bowmana.

Geordie (jak se asi dá čekat) vyrůstal v Newcastlu. Janice se domnívá, že se ve skutečnosti jmenoval John nebo možná Jimmy, tím už si není jistá, ale postupem času se z něj stal Geordie, jak se obyvatelům Newcastlu přezdívá. Žil u doků, kde pracoval jeho otec. Měli psa, kterého otec přímo zbožňoval (měl ho mnohem raději než syna), a barovou skříňku ve tvaru gondoly, což byla největší rodinná pýcha (až do vynálezu plazmových televizí). Když bylo Geordiemu čtrnáct, jednoho večera se ocitl v newcastleských ulicích. Jejich pes totiž pokousal souseda a otec toužil po sousedově krvi. Protože rozum a logika vylétly oknem, Geordie raději zmizel zadními dveřmi. Byl chladný večer a na ulicích ležel sníh, Geordie na sobě měl jenom tenkou bundu. Ale ani tak moc nestál o to být doma, proto nezabočil doprava k dokům, ale doleva do průchodu a postranním vchodem vklouzl do budovy newcastleské radnice.

V koncertním sále si vylezl na druhou galerii, kde bylo teplo a bylo méně pravděpodobné, že si ho tam někdo všimne. A teď tam seděl, schovával se za reflektorem (který ho ještě víc ohříval), dával si čokoládu, kterou ukradl ve stánku, když vtom se ozval zpěv. A první znělý tón Geordiemu probodl srdce jako oštěp a úplně ho přikoval na místo. Dosud netušil, že existuje něco jako opera, natož aby ji někdy slyšel, ale ta hudba jako by mu mluvila přímo do duše. Později v televizních rozhovorech líčil, že až umře a rozříznou mu tělo, bude mít srdce zabalené do partitury opery La Bohème.

Na pár dnů nebo týdnů se vrátil domů – vlastně nedokázal určit, jak dlouho tam přesně byl. A v té době si připravil plán. Na severovýchodě Anglie o opeře nikdy neslyšel, tak usoudil, že to pro něj není vhodné místo k životu. Musí to být Londýn. To jistě bude domov opery. Sídlí tam přece všechny snobské záležitosti. Je tedy nutné se nějak dostat do Londýna. Ale bez peněz nepřipadá v úvahu, že by jel vlakem nebo autobusem. Tak ho napadlo, že půjde pěšky. A přesně to taky udělal. Do batohu si sbalil tolik jídla, kolik unesl, z gondolové skříňky ukradl lahev a vyrazil na jih. Cestou potkal tuláka, který se k němu na většinu času připojil. Za tu dobu ho tulák naučil spoustu věcí, které by se mu v metropoli mohly hodit, a ukázal mu, jak si na cestě udržovat čisté oblečení. Z prádelní šňůry ukradli vyprané šaty a místo něj tam nechali své špinavé. To zopakovali u další vhodné prádelní šňůry a pak ještě několikrát.

V Londýně Geordie prošel několik koncertních sálů (tulák mu napsal seznam míst, která by mohl vyzkoušet) a po nějaké době si sehnal práci jako rekvizitář. A zbytek už všichni znáte.

Janicin manžel Mike Geordieho nikdy nepotkal. Ovšem to mu ještě nebrání v tom, aby o něm v hospodě mluvil jako o starém kamarádovi. Janice ho na veřejnosti nerada okřikuje – ne že by jí za to Mike byl nějak vděčný; podle něj už totiž s Geordiem mluvil mockrát. A vypráví o světoznámém tenorovi („Víte, že to byl královnin oblíbenec?“), ona přitom myslí na to, že tohle setkání se nikdy neuskuteční. A když Mike „jde s pískem“ nebo ji jako obvykle nechá zaplatit účet, myslí na to, jak jí Geordie zpívá jednu z jejích nejoblíbenějších árií, když mu doma čistí troubu. Poslední dobou Geordie zpívá hlasitěji než kdy dřív, což jí trochu přidělává vrásky, protože si zároveň všimla, že na něj občas musí křičet, aby si jí všiml, a sem tam mu něco z jejích slov unikne.

Když dopijí kávu, Geordie si nemůže pomoct a následuje ji po celém domě. Postává ve dveřích, když Janice čistí krbová kamna a dává do nich třísky a polínka. Zdá se, že ho bude muset nějak pobídnout. Přestože je tak mohutný, občas má velké problémy se prosadit.

„Byl jste někde pryč?“ zajímá se Janice a doufá, že ho tím přivede k tomu, co jí doopravdy chce říct.

Hned na první pokus se trefí do černého, protože Geordie se okamžitě rozzáří. „Jen na chvilku v Londýně. Tam člověk potká neskutečné existence, zlatíčko.“

„To věřím.“ Doufá, že ho tím dostatečně povzbudila.

A neplete se.

„Jel jsem metrem a byla v něm tlačenice. Vagon byl plný, ale nic hrozného. Všichni jsme se tam snažili nějak vejít. Pak se tam na poslední chvíli vecpal takovej snobskej trouba a hned si pustil pusu na špacír…“

Pak Geordie začne tak úspěšně napodobovat bohatého snoba, že se Janice musí usmát. Nespletla se, Geordie byl ideální začátek dne i týdne.

Geordieho snobské vyprávění běželo na plné obrátky. „Ale no tak. Posuňte se trochu. Jistě by tu bylo dost místa, kdyby se všichni posunuli. Je tu ještě volno. Vážně! No tak, posuňte se trochu.“

Geordie se odmlčí, aby se ujistil, že ho pozorně poslouchá. „A pak se z vagonu ozval někdo další. Podle přízvuku bych řekl, že z Londýna. A povídá: ‚Když ještě trošku otevřeš klapačku, člověče, tak se ti tam pár lidí určitě nacpe.‘“

Janice se nahlas zasměje.

„A pak sklapnul.“ Geordie má z její reakce radost.

Ona se nenechá ošálit. Dobře ví, že ten člověk, co setřel prvního muže, byl Geordie. To on mu sebral vítr z plachet. Je moc skromný, aby to přiznal, ale ona to dobře ví. Úplně slyší, jak se jeho znělý hlas nese vagonem a všichni kolem se uznale rozesmějí.

Protože ho její smích potěšil, nechává ji pokračovat v práci. Ona si vyndá prachovku. Pobyt s lidmi jako Geordie by jí možná měl stačit. Řada lidí, u kterých uklízí, jí do života vnáší něco mimořádného, a ona doufá, že na oplátku zase ona aspoň trochu pomáhá jim. Zarazí se s prachovkou v polovině knihovny. Pravdou totiž je, že si tím není jistá, a to ji zneklidňuje. Jsou to totiž příběhy cizích lidí. A jestli v nich hraje nějakou roli, je jen velmi vedlejší. Znovu si vzpomene na Miláčka národa a snaží se představit si ji v Geordieho hudebním pokoji, jak otírá prach na policích s jeho partiturami. Stačilo by jí to? Spokojila by se s tím? Pokračuje v utírání prachu a stydí se, že se na to vůbec ptala.

Znovu se s Geordiem vidí, když míří na brzký oběd a pak k další zákaznici. Venku je šedo a ona cítí, jak mezerou ve dveřích dovnitř proniká hořký únorový vzduch. Geordie jí pomáhá do kabátu. „Díky, ten dnes budu potřebovat. Venku se ochladilo.“

„Jestli jste se nastudila, měla byste na sebe být opatrná,“ doporučí jí Geordie.

„Ne, já jsem v pohodě,“ zkusí to znovu, tentokrát nahlas. „Říkám jen, že se venku ochladilo.“

Podá jí šátek. „Tak se uvidíme příští týden a dejte si na to nastuzení pozor.“

Janice to vzdá.

„Už je mi líp,“ ujistí ho a vlastně přitom nelže.

Když za ní Geordie zavírá, přemýšlí o tom, jestli je život spíš tragická komedie nebo komická tragédie.

Dvě

Rodinné příběhy

„Jasně že ve všech knihovnách žijí duchové. Všichni přece vědí, že duchové moc rádi čtou.“

Mladík scházející dolů po schodech zaujatě mluví se svou společnicí – dívkou, které může být tak pětadvacet. Janice zatouží, aby měla čas je následovat, z jejich rozhovoru si poslechnout víc a dozvědět se o těch duchách. Zněl tak přesvědčeně, jako by kamarádce líčil, že ve vzduchu létají ptáci a na obloze jsou mraky. Janice představa duchů v knihovně naprosto uchvátila a přemýšlí, jestli nějakého potká. Do knihovny si občas během oběda zaskočí, aby vrátila knížku a půjčila si novou, nebo aby si u stolu zastrčeného vzadu mezi dvěma regály nenápadně snědla sendvič.

Dnes tu však žádní duchové nejsou, jen sestry, protože obě knihovnice musejí být příbuzné. Mají stejný neobvyklý odstín kaštanových vlasů – nazrzlé, protkané měděnými prameny. Jedna sestra má vlasy po ramena a natočené dovnitř; druhá má dlouhý cop, který je mírně do strany. Tím Janice připomíná malou holčičku, i když její sestře už určitě táhne na padesát. Janice připadá, že jí to sluší, líbí se jí hlavně to, jak si do copu vpletla různobarevná vlákna. Janice toho o nich moc neví, jen to, že opravdu jsou sestry a že jsou celkem čtyři. Mladší ze sester (ta s rozpuštěnými vlasy) jí jednou řekla: „Máma nás měla čtyři. Táta se nikdy nedočkal syna.“ Starší sestra pro větší důraz dodala: „Čtyři, dovedete si to představit? Chudák táta. Dům plný ženských.“ Mladší sestra začala popisovat, že všechna děvčata jsou si blízká, a navíc jsou si nečekaně podobná. „Samozřejmě,“ namítla ta starší, „jsme každá jiná.“ Sestra přikývla. „Ano, říkáme si: Šprtka, Šéfka, Šťabajzna a Šmudlinka.“ Obě se rozesmály. „To je takový rodinný vtip,“ poznamenala ta starší. „Ano, rodinný vtip,“ zopakovala druhá sestra a usmála se.

Janice si vzpomněla na vlastní sestru a snažila se představit si, že by spolu pracovaly a tady v Cambridge třídily knihy. Dobře ale ví, že je to jenom fantazie – rozdělují je totiž tisíce kilometrů a nevyslovených vzpomínek –, stejně tu představu ještě chvilku rozvíjí, jako když se vrací k některým svým příběhům. Knihovnice nemají ani ponětí o tom, že taky má sestru, vědí jen, že má ráda knížky, proto s ní probírají její oblíbené. Rozhodně totiž nepatří k zastánkyním názoru, že v knihovně by člověk měl mlčet. „Vždyť lidi, co milujou literaturu, si o ní určitě budou chtít i povídat,“ prohlásila jednou mladší ze sester.

Janice se snažila přijít na to, která sestra má kterou přezdívku, ale bojí se jich zeptat, kdyby se náhodou nestrefila. Tajně se domnívá, že ta mladší asi bude Šťabajzna a ta starší Šprtka nebo Šéfka. Už jednou zažila, že se jí podařilo po zavíračce knihovnu uklidit za necelé dvě minuty.

Dnes ji obě jednohlasně pozdraví. „Janice, už máme tu vaši knížku.“

Janice v poslední době znovu čte knížky, které se jí kdysi líbily, proto si objednala Farmu U Chabé útěchy od Stelly Gibbonsové.

Vezme si knihu, poděkuje jim a pak ji napadne se zeptat: „Neměly jste někdy pocit, že by v knihovně mohl být duch?“ Jakmile to řekne, připadá si hloupě a přemýšlí, jak ten mladík o stejném tématu dokázal mluvit s takovou jistotou.

Starší sestra se mírně nakloní přes pult. „No, je zvláštní, že se na to ptáte. Jste dneska druhá, kdo s námi mluví o tom, jestli v knihovně straší.“

Aha, to bude ten mladík. „A jak to tedy je? Straší tu?“

Vypadá to, že nad tématem vážně uvažují. Pak starší sestra prohlásí: „Já nevím. Někdy mi připadalo, že si knihy žijí vlastním životem. Ale teď mi připadá, že to dělá starý pan Banks, který nikdy nic nevrátí na své místo.“ Mladší sestra chvilku přemýšlí o sestřině odpovědi. „Ale všichni samozřejmě víme, že duchové rádi čtou. Takže možná…“

Než jim Janice stihne položit další otázku – Jak to víte? Nebo možná jak to, že to všichni kromě mě vědí? Nebo neslyšeli jste to náhodou říkat toho mladíka? – přeruší je hlouček mladých maminek s batolaty, které od sester něco potřebují.

Janice si odnese své myšlenky, Farmu U Chabé útěchy a sýrový sendvič ke stolu ukrytému vzadu. Chvilku tam sedí a neotevřená kniha leží před ní. Přemýšlí nad jednou otázkou: jsou lidské příběhy určované jejich postavením v rodině? A jestli ano, kam se tím dostává ona? Nemá zájem se tím víc zabývat, proto si místo toho představuje ducha, jak po zavírací době prochází regály v knihovně. Ta myšlenka jí nenahání strach, spíš ji uklidňuje – duch, který má rád knížky, přece nemůže být zlý. A tento klid pro ni byl úlevou. Janice si totiž musí přiznat, že je úzkostná. A seznam věcí, kvůli kterým si dělá starosti, se neustále prodlužuje. Má starosti kvůli stavu oceánů, igelitovým taškám, klimatické změně, uprchlíkům, politickým nepokojům, krajní pravici, krajní levici, lidem, kteří si jídlo pro děti musí shánět v potravinové bance, naftovým autům, jestli dostatečně recykluje. Neměla by jíst méně masa? Má starost i kvůli stavu zdravotnictví, nevýhodným pracovním smlouvám, proč ještě v téhle době řada jejích známých nedostává nemocenskou ani příplatky za práci ve svátek. Má obavy o lidi, co si pronajímají byt a nemají žádné rezervy, i o ty, co až do čtyřiceti zůstávají u rodičů. Děsí ji, proč někdo je ochotný někoho napálit nebo na někoho křičet na ulici jen kvůli jiné barvě kůže.

Dřív četla noviny a ráda luštila křížovky. Teď si každé ráno letmo zkontroluje tablet, kdyby se náhodou zmínilo zemětřesení nebo zemřel významný člen královské rodiny. Dál už však číst nedokáže. Každá zpráva ještě rozšiřuje její seznam obav. A ty obavy ovlivňují i zbytek jejího života. Místo, aby se rozvíjela díky novým a zajímavým knihám, se uklidňuje starou dobrou klasikou a prověřenými oblíbenci: Austenovou, Hardym, Trollopem, Thackeraym a Fitzgeraldem.

Otevře Farmu U Chabé útěchy a chystá se ponořit do dobře známého zábavného příběhu. Navíc se s hrdinkou dokáže ztotožnit: Flora Postová totiž má taky ráda ve věcech pořádek jako Janice.

O půl hodiny později Janice odchází z knihovny stejnou cestou jako předtím ten mladík, který věří na duchy. Míří k další zákaznici, doktorce Huangové, a pak na poslední dnešní zakázku. V polovině schodiště na druhé straně ulice spatří známou postavu. Vysoký muž má nezaměnitelnou plynulou chůzi. Houpavě přechází z bříška jedné nohy na bříško té druhé. Vždycky ji překvapuje, že její muž Mike tak špatně tancuje, když v chůzi má tak pravidelný rytmus. Ale co tady vůbec dělá? Podívá se na hodinky. Už dávno přece měl být v práci. Když se ztratí z dohledu, mírnou úlevu jí přinese fakt, že manžela si na soupis starostí přidávat nemusí, protože už teď je na horních příčkách.

Tři

Příběhy v příbězích

Když Janice dorazí k poslední pondělní zakázce, plné smutku, už jsou téměř čtyři hodiny. Její den začíná smíchem a končí splínem. Dvojdomek z režného zdiva je dál od silnice – široký a spíš nižší, jako by si tu jednou tak nějak přidřepl a už se odmítl zvednout. Střízlivé průčelí klame, jako ostatní domy v ulici je vzadu rozšířený s dlouhou světlou kuchyní a jídelnou vedoucí do zahrady. A v prvním patře všech domů v ulici jsou pracovny, herny, pokoje pro hosty a v tomto případě Janicin nejoblíbenější pokoj, který podle ní je centrem celého příběhu – Fionina příběhu.

Když Janice otevře dveře, okamžitě zjistí, že Fiona a její syn Adam tu nejsou. Prázdný dům má jedinečný zvuk. Působí nejen tak, že majitelé jsou pryč, ale jako by se dům uzavřel sám do sebe, poodstoupil jinam. Ticho je tak naprosté, že je úplně slyšet. Toho si u domů všimla i při jiných příležitostech. Dům na první svátek vánoční brzy ráno je zbavený všech zvuků – ale ne úplně. Dům totiž (na rozdíl od jeho obyvatel) nespí, místo toho tiše dýchá a ze stěn je téměř slyšet mlčenlivá žádost: „Ještě pět minut,“ než začne všechno to šílenství. I dům v den pohřbu má zvláštní zvuk – nebo je to možná pocit, nikdy si tím nebyla jistá: napětí, očekávání, klid. Před dvěma lety to cítila právě tady. V ten den totiž Fiona pohřbívala svého manžela. A Adam se naposledy loučil s otcem.

Na stole na chodbě leží Fionin vzkaz.

Jela jsem s Adamem na ortodoncii (další problémy s rovnátky!).

Peníze jsou v kuchyni na stole.

Janice si dlouze úlevně vydechne a vzápětí si to začne vyčítat. Má Fionu ráda a těší se na to, až si spolu dají kávu, ale pravdou je, že občas doufá, že nebude doma. Když se nad tím zamyslí, tak to bývá ze tří důvodů. Zaprvé ví, že když tu Fiona nebude, bude s úklidem rychleji hotová. A zadruhé, a právě kvůli tomu má výčitky svědomí, se chce vyhnout smutku, který v příjemné ženě středního věku sedící proti ní a upíjející kávu, co si nalila z jasně červeného french pressu, cítí. Pravdou je, že si kvůli Fioně dělá starosti (další položka na seznamu). Ale Fionin život samozřejmě s tím jejím nemá vůbec nic společného. Je jen uklízečka, jak jí pořád připomíná její manžel.

Když se jí podaří zvládnout větší část úklidu, může si přiznat třetí důvod, proč je ráda, že je Fiona pryč. Díky tomu totiž může strávit víc času v nejoblíbenějším pokoji v domě – v dlouhé místnosti s nízkým stropem v podkroví. Samozřejmě i přitom bude uklízet (v tom má Janice jasně stanovená pravidla), ale zároveň bude také myslet na Fionin příběh.

V podkroví je široký stůl, na kterém kdysi bývaly vláčky – na zeleném filcu jsou dál vidět stopy po kolejích –, ale teď na něm stojí domeček pro panenky. Je to velký dům v regentském stylu se třemi patry a, podobně jako u Fiony, s místností v podkroví. Ale v přízemí není jídelna, kuchyně a spíž, nýbrž komerční prostor. Bydlí se nahoře, dole je firma. Fiona zlatým písmem vytvořila elegantní vývěsní štít: Jebediah Jury: pohřební služba. Janice nemá tušení, jak na to jméno přišla, ale musí uznat, že zní zajímavě.

Posadí se a otevře přední část domečku. Většina pokojů je plně zařízená, dokonalé miniatury. Ložnice, salon, dětský pokoj a Janicin nejoblíbenější – nádherná kuchyň zařízená ve venkovském stylu, na stole je částečně rozválené těsto, vedle miska švestek, které jsou velké jako špendlíkové hlavičky. A od minulého týdne přibyla jedna novinka – Fiona dokončila jednu z koupelen. Připadá jí, že modrosmetanová vzorovaná tapeta se k mahagonovému nábytku a vaně na nožičkách skvěle hodí. Janice natáhne ruku a upraví maličkou tmavě modrou koupelnovou předložku, která visí na malém věšáku na ručníky. Zaznamená ještě jednu změnu. Dole v zadní dílně si všimne, že Fiona vyrobila novou rakev – z ořechového dřeva s maličkými mosaznými madly. Nepředpokládá, že tohle je standardní součást domků pro panenky. Proč taky, když většina lidí shání maličkaté prádelníky, piano nebo košík pro psa? Ne, je jí jasné, že to Fiona vyrobila sama. Mračí se na ni a netuší, co si o tom myslet.

Když Fioně zemřel manžel, pracovala jako účetní v právní kanceláři. Dva měsíce po jeho smrti dala výpověď a teď dělala rekvalifikaci v pohřebnictví. U kávy Janice vysvětlila, že ji to zajímalo vždycky, ale nikdy se to neodvážila říct nahlas, protože se bála, že by to lidem připadalo divné.

Janice to divné nepřipadalo. Dobře totiž věděla, že když se lidé berou, najdou všechny potřebné informace v časopisech a na internetových stránkách. Všichni vám radí; nejdou zastavit. Ale když někdo zemře, zůstanete úplně sami v rozpačitém tichu. Janice občas vypomáhala kamarádce, která měla cateringovou firmu, a za ty roky zjistila, že se dobrovolně hlásí na pohřební hostiny a vynechává svatby. Na pohřbech totiž lidé působili úplně ztraceně a neochromoval je pouze zármutek, ale vzhledem k tomu, že šlo o Angličany, také obavy, aby neřekli nebo neudělali něco nevhodného. Jemná slova od „obsluhy“ často potěšila mnohem víc než od ostatních smutečních hostů. Takže ano, dokázala pochopit, proč Fiona chce provozovat pohřby.

Fiona po dokončení rekvalifikace v pohřební službě nejdřív pracovala na částečný a pak i na plný úvazek. Janice neměla důvod se domnívat, že by svého rozhodnutí litovala. Ale další rakev? Vždyť už jich má vzadu vyskládaných celkem dost. Od té doby Fiona vystudovala několik odborných kurzů, přestala se věnovat pohřebnictví a začala vést civilní, nenáboženské obřady. I to Janice dokázala pochopit – potřebu zavést řád a poskytovat jistotu i lidem, kteří nemají žádné náboženské rituály, jichž by se mohli držet. Znala ateisty, kteří měli církevní pohřby, jejich příbuzní se totiž raději drželi zavedených postupů, protože netušili, jaké mají jiné možnosti.

Janice z kapsy zástěry vyndá dlouhou tenkou trubičku, z ní vytáhne kovový drátek, ke kterému jsou připevněná zelená peříčka. Fiona není jediná, kdo má šikovné ruce. Začne utírat prach ve všech malých místnostech a podivuje se nad detaily, které jsou součástí zařízení. Získává Fiona budováním téhle zmenšeniny lepší pochopení svého světa? Není si tím úplně jistá.

Janice se domnívá, že jí pomohla její nová práce – ví totiž, že Fiona provázela ostatní lidi hrůzou a zármutkem souvisejícími s úmrtím. A právě díky Fionině práci Janice poprvé po manželově smrti uslyšela její smích.

Dávali si spolu kávu ve Fionině pracovně. Fiona se choulila v nízkém koženém křesle, nohy měla schované pod tvídovou sukní. Na sobě měla světle zelený svetřík a Janice připadalo, že přidat ještě kolárek, byla by z ní ideální vesnická farářka. Možná proto jednání s ní pozůstalé tak uklidňovalo. Fiona si zasunula brýle do krátkého popelavého mikáda a odložila hromadu papírů z klína. Vysvětlovala, že jsou to její pokusy o smuteční řeč o muži, kterého nikdo z jeho známých zřejmě neměl rád.

„Nevěřila byste tomu,“ říká a dívá se na Janice, „kolik lidí smuteční řeč nechává na mně.“

„Možná mají strach z projevů na veřejnosti?“ zkouší to nejistě Janice. Sama o sobě totiž moc dobře ví, že si jednak pořád dělá starosti a jednak je šedivá myška.

„Ale je zajímavé, že jim to nebrání v tom veřejně se hádat a křičet na sebe,“ namítla Fiona s úsměvem.

Janice přikývla. Člověk to zažíval i na pohřebních hostinách. Na to, že byla šedá myška, byla nečekaně schopná přerušovat konflikty.

„Co tohle?“ začala Fiona a zvedla první list z poznámek. „Byl to typický představitel své generace.“

„No, nevím.“

„A byl skutečná osobnost?“ zkusila to Fiona pochybovačně.

Janice o tom chvilku přemýšlela. „Co třeba…“ Odmlčela se a zírala z okna. „Byl to muž, na něhož ti, kdo ho znali nejlépe, nikdy nezapomenou.“

Pak se Janice rychle obrátila, protože se ozval Fionin smích. Naposledy se smála před několika měsíci. Uvědomila si, že je jí do pláče.

„To je prostě úplně dokonalý,“ vyhrkla Fiona se širokým úsměvem.

Přestane utírat prach v překrásném domečku pro panenky a zavře za sebou dveře. Chce, aby Fionin příběh byl zastoupený tímhle nádherným nábytkem. Alegorií nového nečekaného směru vedoucího k uzdravení a obnově. Takový příběh by ve své sbírce určitě chtěla mít. Ale je si stále méně jistá, že Fionin příběh bude mít šťastný konec. Skrývá se v něm totiž temnota – obrovský, nevyřčený problém, o kterém si Janice myslí, že ho všichni přehlížejí. Něco se v ní skrývá. To Janice zneklidňuje – vrací ji to totiž ke vzpomínkám na vlastní dětství, a jestli se někam nechce vracet, je to právě tahle doba.

Čtyři

Každý má svou píseň

(A důvod k tanci)

Když Janice čeká na autobusové zastávce, přemýšlí, jestli přijede ten řidič z rána. Nemůže se zbavit pocitu, že v tom zlomku vteřiny, než dveře vzdychly a hlasitě se zavřely, zůstalo ve vzduchu viset něco nevyřčeného. Začíná si představovat, že řidič vzdychal zároveň s dveřmi. Co se jí asi chystal říct? Když dorazí autobus, nastoupí do něj a málem se rozesměje. Řidič autobusu je totiž téměř úplný opak ranního řidiče. Přemýšlí, jestli se jí někdo nahoře (ať už je to kdokoli) náhodou nevysmívá. Večernímu řidiči je totiž jen něco málo přes třicet a je přímo obrovitánský – tuší, že to spíš než tuk budou svaly. Má holou hlavu, dlouhý plnovous a po straně krku i tetování. Vypadá tak trochu jako z Hell’s Angels. Ranní řidič připomínal spíš učitele zeměpisu.

Teprve když se posadí, uvědomí si, jak je unavená, chvilku dokonce uvažuje, jestli si nezuje boty z oteklých nohou. Problém ale je, že pak už by možná nešly nazout. Místo toho se proto zaboří hluboko do sedačky a uvolní se tak, že se jí tělo pohupuje ve stejném rytmu jako autobus. Zbavuje svou hlavu myšlenek a připravuje se, že se nenápadně naladí na hovory ostatních cestujících. Nepřipadá jí, že je odposlouchává, zkrátka kolem sebe jejich hovory nechává plynout. A čas od času její mysl zpozorní a zachytí vlákno konverzace. Někdy takové útržky nikam nevedou, ale když jí přeje štěstí, může jeden následovat a zahlédnout náznak příběhu. Cesta z centra Cambridge do vesnice, kde Janice žije, trvá jen půl hodiny, proto si chybějící kusy příběhů musí domyslet. Což dělá víc než ráda – a zabere jí to většinu cesty z autobusové zastávky domů. Ovšem v tom, kde své příběhy uchovává, dodržuje přísná pravidla – ukládá si je do mysli někam mezi beletrii a literaturu faktu.

Od dnešní jízdy si toho moc neslibuje. Autobus je poloprázdný a prozatím se ozývá jen tichý šepot. Ne že by o sobě někdy tvrdila, že má šestý smysl, který by jí napovídal, kde se asi tak začne odehrávat další příběh. To je totiž jedna z největších radostí sběratelů příběhů – nějaký nečekaný se může skrývat v podstatě kdekoli. Vzpomene si na křehkou postarší dámu v prádelně (Janice tam nechávala vyprat peřinu jednoho ze zákazníků), o které vyšlo najevo, že byla letuška na prvním komerčním letu z Londýna do New Yorku. Když pečlivě skládala přikrývky lemované saténem (její manžel nesnášel bavlnu), popisovala Janice okamžik přistání. „Víte, PANAM začal vydávat reklamy, že jako první překonají rekord, ale můj šéf v BOAC si mě týden předtím vzal stranou a přiměl mě podepsat dohodu o mlčenlivosti. Pak mi řekl, že se je chystají předběhnout – a jestli chci být součástí posádky. Dokážete si asi představit, co jsem mu na to řekla,“ vzpomíná stará paní a odmlčí se, aby si urovnala svou nenápadnou prošívanou bundu. Na zlomek vteřiny její ruka vyrazila směrem k hlavě, jako by si chtěla upravit čepeček. Pak si však zastrčila šedé vlasy za ucho a pokračovala: „Víte, my děvčata jsme vždycky byla elegantní. Naše uniformy byly mnohem vojenštější než ty současné. Ale ten den jsme se opravdu snažily. Pořád ještě si pamatuju, jak se jmenoval rudý odstín rtěnky, kterou jsem tehdy měla: ,Odvážný požitek‘. Připadalo mi to celkem výstižné. No a dokázali jsme to. Když jsme přistávali a vystupovali z letadla, tak všichni zaměstnanci společnosti PANAM vyšli ven a bučeli na nás. Ale nám to bylo jedno. Kráčela jsem po ranveji, jako bych měřila aspoň metr osmdesát.“ Stařenka se na ni usmála a Janice se snažila představit si mladší obličej, ale se stejným triumfálním úsměvem. Pomohla staré paní odnést přikrývky do auta a to bylo naposledy, kdy se s ní viděla. Ale její příběh jí zůstal. Schovává si ho na dny, kdy jí samotné nebude do smíchu. Úsměv staré ženy totiž byl tak zářivý, že by rozjasnil i mnohem větší prostor než cambridgeskou prádelnu. Rozzářil by i něco mnohem většího, jako třeba letadlo. Což se podle Janice určitě stávalo. Zahlédne svůj obraz v okénku autobusu s kapkami deště. Ano, dobrý příběh. A další připomenutí – ne že by si Janice myslela, že to nějak potřebuje, ale neuškodí, když se to opakuje –, že člověk by nikdy neměl podceňovat staré lidi.

Najednou ji upoutá rozhovor. Vlastně je dost těžké ho neposlouchat, protože muž mluví dost nahlas. Je to mladý pár, spíš přátelé než milenci, pomyslí si.

On: „Slyšela jsi o banánovém Jacku Danielsovi?“

Ona: „To zní dost hnusně!“

On: „To jo. Ale já to pořád musím pít.“

A to je všechno. Zdá se, že tím to končí, a ona nemá důvod je dál poslouchat.

Zezadu zaslechne, jak spolu mluví dvě ženy. Tišším hlasem, jsou ze střední třídy. Představuje si, že to jsou příjemné ženy. Kamarádky.

„Procházela jsem takhle parkovištěm u divadla a najednou tam byl.“

„Kdo?“

„Vždyť víš… ten herec. Jak je teď všude.“

„Hugh Bonneville?“

Dobrý odhad, pomyslí si Janice, když měla tak málo informací.

„Ne, ten ne. Ten, co byl v The Observer. Musela jsi to vidět.“

Proč by měla?

„Bill Nighy?“

„Ne, ten ne. Je to černoch.“

„Bill Nighy není černoch! Jo, ty myslíš toho chlapa na parkovišti. Idris Elba?“

I Janicina první volba by byla stejná.

„Ne, je starší, hrál v tom filmu s…“ a v té chvíli se žena zmíní o Miláčkovi národa a Janice má na zlomek vteřiny pocit, že snad vědí o tom, že je poslouchá. Rozpačitě se zavrtí na sedadle.

„Tu mám hrozně ráda…“

A pak si začnou vykládat o Miláčkovi národa. Vlastně se jim nediví. Opravdu to totiž je skvělá herečka. Ovšem Janice se tenhle směr moc nelíbí, tak znovu začne zkoumat dešťové kapky na okně. A v tu chvíli ji zahlédne.

Nejdříve je to jen její odraz. Janice pomalu natočí hlavu, aby se na ni mohla podívat koutkem oka. Vlastně už si jí všimla dřív, protože stála, i když kolem byla spousta prázdných míst k sezení. Je to mladá žena, zřejmě těsně před třicítkou, vysoká a štíhlá. Na sobě má pruhované vlněné šaty a dlouhý ladící svetr, obojí je tmavozelené se zlatou. Její černé punčochy jsou o odstín tmavší než kůže na jejích rukách a stejně tmavé jako vlasy. Vypadá, jako by stála úplně bez hnutí, má pootevřené oči. Nehybná – ale ne tak docela. Jednu nohu má kousek před tělem a Janice vidí, že v ní lehce zatíná svaly. Také její hlava se sotva znatelně pohybuje. Drobné pohyby dozadu a dopředu. Pak si Janice všimne sluchátek, která jsou téměř úplně zakrytá kudrnatými vlasy. Z náhlého popudu zavlní rukou. Je to tak elegantní a radostný pohyb, že Janice usoudí, že mladá žena musí být tanečnice. Ruka se sice vrátí zpět k tělu, ovšem všechny ty další nenápadné pohyby pokračují.

Janice přemýšlí, co asi mladá žena poslouchá. Dala by hodně za to, kdyby si mohla poslechnout hudbu, která přiměje ruku, aby náhle začala sama od sebe tancovat. Kdysi moc ráda tančila. Nikdy neměla taneční postavu mladé ženy, ale když slyšela určité písničky, její tělo zpívalo spolu s nimi. Zatínaly se jí svaly, podupávala noha, a ať už to ostatním připadalo jakkoli, ona věděla, že je v dokonalém souladu s hudbou. V těch vzácných nádherných okamžicích, kdy se jí boky houpaly do rytmu a ruce se jí odlepily od těla, jí bylo úplně jedno, co si o ní myslí ostatní v místnosti, možná i na celém světě. Když tančí, stává se z ní lvice.

Protože se blíží její zastávka, neochotně se zvedne. Nechce se jí tu mladou ženu opouštět, ale v tuhle chvíli, v tomhle životě, je příliš bázlivou myškou na to, aby přerušila její soukromé snění a zeptala se jí, co to poslouchá. Když vystoupí na chodník, slyší za sebou povzdech dveří autobusu a v pauze mezi jejich posledním stenem a hlukem jejich zavírání se ozve hlas. Natěšeně se otočí.

„Dobrou,“ zavolá na ni vesele mladý řidič.

Ona míří domů a říká si, že se jí bohové přece jen asi vysmívají.

Pět

Manželův příběh

Jsou dny, kdy se Janice blíží k jejich (nejen zdánlivě) malému dvojdomku a připadá si, že bude třeba dvou rukou, aby ji prostrčily dveřmi. Na obou stranách zárubně by měla jedna být, aby její neochotné tělo dostaly přes práh. Když ji manžel osloví dřív, než vůbec vkročí dovnitř, musely by ji obě paže strkat ze všech sil. Přemýšlí, jestli jednou náhodou nebude potřebovat herdu do zad, aby dokázala vejít dovnitř. Je jí jasné, že od manžela nemůže čekat pomocnou ruku ani nabídnuté rámě. Nedovolí si poslechnout tichý hlásek, který jí občas našeptává do ucha: „Nechtěla by ses náhodou otočit na podpatku, Janice, a jít zase pryč?“ Z nějakého důvodu má ten tichý hlas irský přízvuk. Domnívá se, že to možná nějak souvisí s laskavostí sestry Bernadette – jedné z mála jeptišek, které v životě potkala a skutečně dodržovaly přikázání „Miluj bližního svého“.

Když dnes dveře otevře, je v domě ticho, proto se jí přes práh jde mnohem snáz. Není to naprosto nehybné ticho prázdného domu, ale tlumené ticho domu, v němž někdo spí. Najde manžela Mikea, jak se zakloněnou hlavou oddychuje na pohovce. Nohy má položené na konferenčním stolku a na břiše poloprázdnou misku od brambůrků. Vrátí se na chodbu, skopne si boty, propne prsty a zamíří do kuchyně. Je jí totiž jasné, že jakmile se Mike vzbudí, jeho první věta bude: „Co máme k večeři?“ Neptá se nějak vyčítavě nebo protivně, spíš tak bodře, jako by jí naznačoval, že v tom jedou spolu. Ona už se však nenechá napálit.

Když se Mike objeví ve dveřích s rozespalýma očima, překvapí ji – skutečně překvapí –, protože se zeptá, jak se dnes měla. To zažene starosti, které v ní vyvolalo to, že ho ten den potkala u knihovny, i když měl být v práci. Poté co mu začne popisovat, jak se měla, přemýšlí, proč zrovna dnes večer chce něco slyšet o její práci. A pak to přijde. Mike začne dřív, než ona dokončí větu, což jí prozradí, že ji vlastně vůbec neposlouchal. Nemůže uvěřit, že mu na to i po všech těch letech skočila, že ji potěšilo, když se o ni začal zajímat.

„To je dobře, že máš svou práci ráda.“

Opravdu něco takového říkala?

„Je dobře, že máš hodně práce. Jo, co je k večeři?“ usměje se na ni.

„Pastýřský koláč.“

Předtím si říkala, že by jako dezert mohla udělat palačinky. Pomyslela na ně v okamžiku, kdy se jí zeptal, jak se dnes měla.

„A dezert nebude?“ Je mohutný a potrpí si na sladké. Jeho máma vždy dělala skvělé dezerty, což jí nikdy nezapomene připomenout.

„V lednici jsou jogurty.“

Je jí jasné, že je to ubohá pomsta.

„Říkal jsi mi, že je dobře, že mám hodně práce,“ napoví mu. Přemýšlí, proč mu vlastně pomáhá. Možná jen proto, aby to měla rychle za sebou.

„Jo, jasně, pravda je, Jan…“

Tu to máme. Zdrobnělina, kterou nesnáší…

„Nevím, jak dlouho ještě v téhle práci vydržím.“

A je to tady: příběh jejího manžela.

Za těch třicet let, co Mikea zná, už měl asi osmadvacet různých prací. O Mikeovi se dá říct jedna věc – a možná právě to ji pokaždé přimělo, aby ten práh nakonec překročila – rozhodně není líný. Těch osmadvacet zaměstnání, která měl, se od sebe výrazně lišilo. Pracoval jako obchodní zástupce, školitel v oblasti bezpečnosti práce, řidič, osobní trenér, barman, sanitář a teď dělal údržbáře v jedné z největších kolejí v Cambridge. Pracoval pro malé firmy i velké organizace, dokonce i sám na sebe. V různých fázích jejich manželství jim na příjezdové cestě stála spousta druhů aut od BMW po dodávky z druhé ruky. Jedno léto dokonce i zmrzlinářský vůz. Mike řídil i traktory a vysokozdvižné vozíky, ale s těmi naštěstí domů nikdy nejezdil. V různých firmách svou plynulou chůzí kráčel obchody, továrnami, sklady, pekárnami, kolejemi a nemocnicemi a všem kolem sebe poskytoval rady. Nějaký čas dokonce pracoval jako finanční poradce, což Janice připadalo jako neuvěřitelná ironie osudu.

Mike je velmi příjemný. Má smysl pro humor a své nápady nikomu necpe. Janice si myslí, že právě to je jeden z důvodů, proč si tak snadno obstarává nová místa. Mike se lidem dokáže zalíbit, příčiny častého střídání zaměstnání působí obhajitelně a je si jistá, že řada zaměstnavatelů ho přijala, protože jim ho bylo líto. Určitě zná jednu nebo dvě nadřízené, které ho považovaly za muže, jehož dosud nikdo nepochopil. A přes rostoucí bříško a lehce povislé tváře je Mike pořád ještě pohledný.

Ovšem po nějaké době všichni jeho nadřízení postupně zjistí jednu věc: že toho Mike ví mnohem víc než oni. Prvních pár týdnů většinou probíhá dobře. Občas to vydrží několik měsíců. Ale brzy je Mike začne opravovat. Zpočátku to budou jen drobné návrhy, ale zanedlouho si Mike najde člověka, který podle něj neodvádí dobrou práci a mělo by se to začít řešit. Začne tím být úplně posedlý, mluví o prospěchu celé firmy. Rozpozná hlavní problémy a občas se mu dokonce podaří docílit toho, že je onen člověk té práce zbaven. A když se zbaví jednoho, přicházejí na řadu další.

Po nějakém čase – a občas to chvíli trvá – se jeho zaměstnavatelé začnou sami sebe ptát, jak ten chlap může mít tolik času, aby všude hledal chyby. Často chodí pozdě, a když má splnit nějaký úkol, třeba včas dovézt nějakou zásilku, z nevysvětlitelných důvodů chybí. (Janice má znovu před očima, jak její muž uprostřed dne jde kolem knihovny, i když by měl být na vrátnici.) Pak se začnou objevovat pochybnosti. Janice tomuhle přechodnému období rozumí líp než ostatní. V prvních letech manželství s Mikem všechna jeho zaměstnání prožívala, zlobila se na kolegy, kteří ho zklamávali, a hněvala se na šéfy, kteří si ho nevážili. Až když ho propustili ze čtvrtého místa, konečně se jí až znepokojivě rozsvítilo: možná není chyba v nich, ale v Mikeovi.

Během let Mike dokonale vyladil načasování, naučil se vyskočit dřív, než ho vykopnou. Ne že by jí to načasování pokaždé vyhovovalo – třeba když čekala syna, Simona, nebo těsně poté, co si vzali hypotéku, a teď, když je… Co vlastně? To nemá tušení. Jistě ale ví, že teď není vhodná doba na to, aby poslouchala o tom, co dělá špatně správa univerzity, zvlášť když jí právě do ucha našeptává sestra Bernadette.

Janice nechává Mikea, aby spustil další litanii o tom, čí je to chyba a proč potřebuje novou příležitost. Přestala ho poslouchat. Přemýšlí, jaký přesně je příběh jejího manžela. Opravdu je muž tisíce řemesel jako Walter Mitty? Podle ní se jeho svět nepodobá světu ostatních. Nebo to má nějaké temnější pozadí? Jedná se o iluzionistu? Hypnotizéra? Protože i když se snaží od světa, který si její muž sám pro sebe vymezil, oddělit, nemůže se ubránit dojmu, že se mu podařilo část z ní do toho světa k sobě vtěsnat. Možná ji nedrží za ruku, ale v silné pěsti svírá cíp jejího kabátu a odmítá ho pustit. Když se sama sebe zeptá, jestli se té pěsti bojí, odpověď dobře zná. Mike ji fyzicky neohrožuje. Na to je moc velký a pomalý. Ona totiž dobře ví, že největší strach byste měli mít z drobných šlachovitých mužů.

Když dovečeří, Mike si jde lehnout a nádobí nechá na ní. („Nevadí ti to, Jan, že ne? Musím si promyslet spoustu věcí.“) Janice zavře kuchyňské dveře a chvilku zírá z okna na půlkruh stejných domů a zeleň za nimi. Přemýšlí, kde asi teď je ta mladá žena z autobusu a na co asi tančí. Taky by si k úklidu ráda pustila nějakou hudbu, ale nechce, aby si sem Mike přišel stěžovat. Pak si vzpomene na sluchátka, která Simon tátovi koupil k Vánocům. Jejich synovi už je osmadvacet, pracuje v londýnském City, kde dělá něco, o čem ona nemá ani tušení. Už roky s nimi netráví téměř žádný čas. Jedním ze základů Mikeova království byl i fakt, že jeho jediný syn musí studovat na soukromé internátní škole, navíc to musí být jedna z těch známějších.