TESS GERRITSEN & GARY BRAVER

STUDENTKA

KALIBR

Přeložila Lucie Johnová

CHOOSE ME

Copyright © 2021 by Tess Gerritsen and Gary Braver

All rights reserved.

Translation © Lucie Johnová, 2023

ISBN 978-80-242-9056-0

Obsah

POTOM

[1]

PŘEDTÍM

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

POTOM

[7]

PŘEDTÍM

[8]

[9]

[10]

[11]

[12]

[13]

[14]

POTOM

[15]

[16]

[17]

[18]

PŘEDTÍM

[19]

[20]

[21]

[22]

[23]

[24]

POTOM

[25]

[26]

[27]

PŘEDTÍM

[28]

[29]

[30]

[31]

[32]

[33]

[34]

[35]

POTOM

[36]

[37]

[38]

[39]

[40]

[41]

[42]

[43]

[44]

[45]

[46]

[47]

[48]

PODĚKOVÁNÍ

Kathleen a Jacobovi.

POTOM

[1]

frankie

Existují desítky způsobů, jak se můžete zabít, a detektiv Frances „Frankie“ Loomisová se za těch dvaatřicet let, co pracovala u bostonské policie, setkala zřejmě se všemi. Například jedné matce šesti dětí přerostl domácí chaos přes hlavu natolik, že se zavřela v koupelně, podřezala si žíly a ve vaně s teplou vodou mírumilovně odplula do bezvědomí. Nebo tu byl jeden zkrachovalý podnikatel, který si přivázal opasek za pět set dolarů z pravé pštrosí kůže na knoflík dveří, protáhl si smyčku pod krkem a pak si jednoduše sedl a nechal se vlastní vahou odvést na bezbolestnou cestu k zapomnění. Nebo jistá herečka za zenitem, jež v zoufalství nad tenčící se nabídkou nových rolí spolykala hrst tablet dilaudidu, oblékla si růžovou hedvábnou noční košilku a natáhla se na postel, důstojná a vyrovnaná jako Šípková Růženka. Tihle všichni si zvolili neveřejný, nenápadný odchod ze života a byli natolik ohleduplní, že po sobě zanechali jen minimum nepořádku, který po nich pak živí museli uklízet.

Na rozdíl od téhle dívky.

Mrtvolu už lidé ze soudního uložili do pytle a odvezli, rudé fleky na chodníku vytrvalý déšť časem smyje, Frankie však stále vidí, jak potůčky krve smísené s vodou stékají ke kanálu. Ve světle blikajících majáčků policejních vozů se krvavé stružky lesknou černě jako nafta. Je právě 5.45, do východu slunce zbývá ještě hodina, a Frankie si v duchu říká, jak dlouho tu to děvče asi leželo, než si poté, co ve 3.15 vysadil pasažéra a vydal se na cestu domů, všiml jejího těla jeden pozorný taxíkář společnosti Lyft a došlo mu, že se na chodníku neválí jen hromada oblečení.

Frankie se napřímí a skrze clonu deště pohlédne nahoru k balkonu u příslušného bytu. Pád z pátého patra přímo dolů, rozhodně je to dost vysoko na to, aby utrpěná zranění odpovídala – rozdrcené zuby, obličej vmáčklý do lebky. Tyhle hrůzné detaily tomu děvčeti ve chvíli, kdy přelézalo zábradlí a vrhalo se střemhlav na chodník pod sebou, nejspíš na mysli nevytanuly. Frankie je matka dvou dcer, osmnáctiletých dvojčat, a tak ví z první ruky, jak katastrofálně impulzivně dokážou mladí lidé někdy jednat. Kéž by se ta dívka zastavila alespoň na tak dlouho, aby si stihla nechat projít hlavou i jiné možnosti než sebevraždu. Kéž by zvážila, co se stane s tělem, když prudce narazí do betonu, a co to udělá s hezkou tvářičkou a dokonalým chrupem.

„Myslím, že tady už jsme skončili. Prostě jedem domů,“ navrhne její partner Mac Clellan. Drží nad sebou růžový deštník, který evidentně patří jeho ženě, a pod klenbou s kašmírovým vzorem, z níž kape voda, se třese zimou. „Mám boty úplně durch.“

„Našel někdo její mobil?“ zeptá se Frankie.

„Ne-e.“

„Tak se ještě zajdeme podívat nahoru do bytu.“

„Znovu?“

„Ten mobil musí někde být.“

„Třeba žádný neměla.“

„Ale no tak, Macu. Každá holka v jejím věku má mobil prakticky přirostlý k ruce.“

„Možná ho ztratila. Nebo šel po tom, co dopadla, kolem nějaký trouba a z toho chodníku ho sebral.“

Frankie pohlédne dolů na rozplývající se svatozář krve v místech, kde na chodník dopadla dívčina hlava. Na rozdíl od lidského těla mobil v tvrdém pouzdře pád z pátého patra přežít mohl. Mac má možná pravdu. Třeba se na scéně objevil náhodný kolemjdoucí, někdo, jehož první, impulzivní reakcí nebylo poskytnout pomoc nebo zavolat policii, ale obrat oběť o všechno, co má nějakou cenu. Frankie by to nijak nepřekvapilo, ty tři desítky let u policie její víru v lidstvo postupně podlomily.

Ukáže přes ulici na bezpečnostní kameru na protější budově. Je namířená přímo na ně. „Pokud si její telefon někdo odnesl, tahle kamera by to nejspíš zachytila.“

„No jo. Asi jo,“ kýchne Mac. Zjevně se cítí natolik pod psa, že je mu to všechno fuk. „Ráno ten záznam seženu.“

„Pojďme se ještě podívat nahoru. Jestli jsme něco nepřehlédli.“

„Víš, co nemůžu přehlédnout já? Že jsem zralý do postele,“ zaúpí Mac, ale odevzdaně se v závěsu za ní vleče za roh ke vchodu do budovy.

Výtah je stejně jako samotný dům starý. A taky až bolestně pomalý. Zvolna se šine do pátého patra a Frankie s Macem jsou tak unavení a sklíčení, že celou cestu neřeknou ani slovo. Chladné počasí podráždilo Macovu růžovku a pod nelítostným světlem ve výtahu mu nos a tváře svítí neonovou červení. Frankie ví, jak je její kolega na tohle citlivý, a tak se na něj nedívá a upírá pohled přímo před sebe, počítá poschodí, dokud se dveře konečně se zaskřípěním neotevřou. Dveře bytu číslo 520 hlídá strážník, v tak časnou ranní hodinu zažívá při plnění svého úkolu ochromující nudu. Na oba detektivy jen vlažně zamává. Další policajt, který by byl daleko radši doma v posteli.

V bytě mrtvé dívky Frankie znovu prohledá obývací pokoj – tentokrát ale pečlivěji a pozorným okem zkušené matky. Soužití s vlastními dcerami z ní udělalo odbornici na rozpoznávání stop nevhodného chování. Mokré boty ve skříni, když se děvčata za deštivé noci tajně vyplížila ven. Nezaměnitelná vůně marihuany linoucí se z kašmírového svetru. Záhadný prudký nárůst čísla na počitadle najetých kilometrů v jejím subaru. Dvojčata si stěžují, že se chová spíš jako bachařka než jako policajtka, ale možná právě díky tomu obě bouřlivá léta dospívání přežila. Frankie kdysi věřila, že pokud se jí podaří udržet obě dcery naživu až do dospělosti, bude mít jako rodič splněno, ale komu se tím snažila něco nalhávat? Rodič nemá doopravdy splněno nikdy. I kdyby žila do stovky, starost o dcery, byť jim už tou dobou bude přes šedesát, jí stejně pořád nedá klidně spát.

Nová obhlídka bytu netrvá nijak dlouho. Je to malý prostor vybavený jen pár kousky nábytku, které vypadají, že už je nechtěli ani v charitativním obchodě. Pohovka očividně prošla rukama celé řady majitelů a dřevěná podlaha plná škrábanců a rýh nese stopy po nespočetných nájemnících studentského věku, kteří stěhovali nábytek dovnitř a zase ven. Na stole je prázdná sklenička od vína a notebook, který Frankie už zkusila zapnout, jen aby zjistila, že je chráněný heslem. Vedle něj leží vytištěná pracovní verze eseje na nějaký seminář na Commonwealth University: „Není v pekle běsu většího: Zhrzené ženy a násilí.“

Esej psala dívka, která tu bydlela. Ta, která je teď na cestě do chladicího boxu v márnici.

Frankie a Mac už důkladně prohlédli její kabelku a v peněžence našli studentskou průkazku Commonwealth University, řidičský průkaz vydaný státem Maine a osmnáct dolarů. Vědí, že jejich majitelce bylo dvaadvacet, pocházela z města Hobart v Maine, měřila 168 centimetrů, vážila 55 kilo a měla hnědé vlasy a oči.

Frankie se přesune do kuchyně, kde už předtím našli v mikrovlnce porci těstovin se sýrovou omáčkou z řetězce Marie Callender. Byla ještě vlažná, ale ne otevřená. Frankie připadá divné, že by si dívka ohřívala jídlo, které pak nesnědla. Co se mezitím stalo, že ji to přimělo od jídla odejít, vydat se na balkon a skočit? Nějaké špatné zprávy? Telefonát, který ji vyvedl z míry? Na pracovní desce kuchyňské linky leží jakási odborná kniha, která má na obálce ženskou tvář s vlasy jako ohnivé jazyky a ústy otevřenými v hněvivém výkřiku.

Médeia: Žena skrytá za mýtem.

Frankie ví, že by měla báji o Médeii znát, jenže od studií už ji dělí několik desetiletí, a tak si pamatuje jen tolik, že se příběh točil kolem pomsty. Pod záložkou knihy je zastrčený dopis. Oznámení, že je adresátka od podzimu přijata na postgraduální studium na katedře anglistiky na Commonwealth University.

Další nesrovnalost, která Frankie vrtá hlavou.

Vrátí se ke dveřím na balkon, které jsou teď už zavřené. Když je správce budovy pouštěl do bytu, byly otevřené dokořán a do bytu pronikal déšť se sněhem. Na dřevěné podlaze se pořád ještě lesknou kaluže vody. Frankie dveře otevře, vyjde na balkon a stojí tam, chráněná visutým balkonem o patro výš. Hluboko pod sebou vidí dvě auta bostonské policie, hypnotické blikání modrých majáků se odráží v oknech budovy na protější straně ulice. Ještě hodinu a bude už denní světlo, policejní vozy zmizí a skvrny na chodníku smyje déšť. Chodci nebudou mít ani ponětí, že šlapou po místě, kde před pouhými pár hodinami vyhasl život jedné mladé ženy.

Mac vyjde na balkon za ní. „Asi to byla hezká holka. Taková škoda,“ povzdechne si.

„Škoda by to byla, i kdyby byla ošklivá, Macu.“

„No jo, jasně.“

„A zrovna ji přijali na postgraduál. Oficiální dopis leží na kuchyňské lince.“

„Sakra, fakt? Co se to těm děckám asi honí hlavou?“

Frankie se zadívá do stříbřitého závoje deště. „Na to se sama sebe ptám neustále.“

„Alespoň že tvoje holky mají všech pět pohromadě. Nic takového by nikdy neudělaly.“

Ne, to si Frankie skutečně nedokáže představit. Sebevražda je jistou formou kapitulace a její dvojčata jsou bojovnice, rebelky s železnou vůlí. Podívá se dolů na ulici. „Panebože, taková výška.“

„Já bych tam radši nekoukal, díky.“

„Musela být naprosto zoufalá.“

„Takže to hodláš uzavřít jako sebevraždu?“

Frankie dál upírá pohled dolů na chodník, snaží se přijít na to, co jí vadí. Proč jí instinkt našeptává: Něco jsi přehlédla. Ještě to nenechávej být.

„Ten její mobil,“ poznamená. „Kde je?“

Někdo zaklepe na dveře. Oba se otočí a do dveří vstrčí hlavu strážník. „Detektive Loomisová? Je tu jedna její sousedka. Chcete s ní mluvit?“

Na chodbě stojí mladá Asiatka, která jim vysvětlí, že bydlí ve vedlejším bytě. Soudě podle županu a žabek se nejspíš právě vyhrabala z postele. Každou chvilku pohlédne směrem ke dveřím mrtvé, jako by se za nimi skrývala nějaká nepředstavitelná hrůza.

Frankie vytáhne zápisník. „A vaše jméno?“

„Helen Ng. Psáno N-G. Studuju na Commonwealthu, jako ona.“

„Znala jste se se svou sousedkou dobře?“

„Jenom letmo. Nastěhovala jsem se do tohohle domu teprve před pěti měsíci.“ Zarazí se a znovu vrhne pohled na zavřené dveře. „Panebože, nemůžu tomu uvěřit.“

„Že spáchala sebevraždu?“

„Že se to stalo hned vedle. Až se to dozvědí naši, budou šílet. Donutí mě, abych se vrátila domů.“

„A kde bydlí?“

„Jen kousek odtud, v Quincy. Chtěli po mně, abych šetřila a do školy dojížděla, jenže to by pak nebyl ten pravý studentský život. Není to totéž jako bydlet ve vlastním bytě a…“

„Povězte nám, co o vaší sousedce víte,“ přeruší ji Frankie.

Helen chvilku přemýšlí a pak jen bezmocně pokrčí rameny. „Vím jenom, že je – byla – v posledním ročníku. A že pocházela z nějakýho malýho města někde v Maine. Většinou byla dost potichu.“

„Neslyšela jste v noci něco neobvyklého?“

„Ne. Jenže mám rýmu, jak vidíte, takže jsem do sebe hodila pár benadrylů. A probudila jsem se až před chvilkou, když jsem zaslechla na chodbě policejní vysílačku.“

Helen se znovu podívá na dveře vedlejšího bytu. „Nenechala nějakej vzkaz, nebo tak něco? Nevysvětlila, proč to udělala?“

„A vy víte, proč to udělala?“

„No, je pravda, že před pár týdny vypadala dost v depresi, protože se rozešla s přítelem. Ale měla jsem dojem, že už se z toho dostala.“

„Co byl ten její přítel zač?“

„Jmenoval se Liam. Než se rozešli, párkrát jsem ho tu viděla.“

„Nevíte, jak se jmenuje příjmením?“

„To už si nevzpomínám, vím ale, že byli ze stejnýho města. A že taky studuje na Commonwealthu.“ Vtom se Helen zarazila. „Volali jste její mámě? Už to ví?“

Frankie s Macem se po sobě podívají. Ani jednomu z nich se tenhle telefonát nechce vyřizovat a Frankie ví naprosto přesně, jak se z toho Mac vyvlékne. Jsi ženská a tyhle věci prostě umíš líp, zní jeho obvyklá výmluva. Mac nemá děti, a tak si nedokáže tak dobře jako ona představit, jak hluboký žal podobná zpráva vyvolá. Nedokáže si představit, jak těžké pro ni tyhle telefonáty jsou.

I Mac si dělal poznámky, teď ale od nich zvedne oči. „Takže její bývalý přítel se jmenuje Liam, je z Maine a studuje na Commonwealth University.“

„Přesně tak. Je taky v posledním ročníku.“

„Tak to by ho nemělo být tak těžké vypátrat.“ Mac zavře zápisník. „To je snad všechno,“ dodá a Frankie si umí moc dobře vyložit pohled, který na ni přitom vrhne. Rozešel se s ní přítel. Byla nešťastná. Co ještě potřebujeme?

u u u

Opustili místo činu a Frankie potřebuje jet domů. Musí se osprchovat, dát si snídani, pozdravit se s dvojčaty – pokud jsou tedy už vzhůru. Na cestě do svého bytu v Allstonu se ale neudrží a trochu si zajede. Je to jen pár bloků a většinu dní se jí daří nutkání znovu se na ten dům podívat odolat, dnes ale jako by její subaru samo odbočilo z vytyčené trasy, takže najednou znovu sedí v autě naproti cihlovému domu v ulici Packard’s Corner, kde ještě pořád žije ta žena, a dívá se nahoru do oken v pátém patře.

Frankie ví, jak se ta osoba jmenuje a kde pracuje, i to, kolik dostala pokut za parkování. Teď už by ji tyhle údaje vlastně neměly zajímat, ale zajímají. S nikým jiným se o ně nepodělila – ani se svými kolegy na oddělení vražd, ani se svými dcerami. Ne, tyhle informace si nechává pro sebe, protože už sama skutečnost, že vůbec ví o její existenci, je zatraceně ponižující.

A tak Frankie tohoto sychravého dubnového rána sedí sama v autě a pozoruje bytový dům, ačkoli nemá žádný legitimní důvod, proč by měla, ledaže by chtěla sama sebe mučit. Všichni mají za to, že už se z té tragédie vzpamatovala a život jde dál. Její dcery dokončily střední školu s vynikajícími výsledky a v mezidobí, než půjdou na vysokou, jsou šťastné a daří se jim dobře. Kolegové z bostonské policie už před ní neuhýbají očima a nevrhají na ni soucitné pohledy. Ten soucit na tom byl nejhorší – že se na ni kolegové, dokonce i obyčejní strážníci, dívali s lítostí. Ne, její život se vrátil do normálu – nebo to tak alespoň působí.

Přesto je teď tady, opět sedí v autě na Packard’s Corner.

Z budovy vyjde jakási žena a Frankie rázem zpozorní. Sleduje, jak dotyčná přechází ulici a míjí její auto. Očividně nemá ponětí, že ji někdo pozoruje, Frankie si ale její přítomnost plně uvědomuje. Žena má světlé vlasy, a protože je chladno, je nabalená v černých legínách a bílé péřové bundě, která je natolik přiléhavá, že zdůrazňuje štíhlý pas a úzké boky. Kdysi, ještě před dvojčaty, mívala podobnou postavu i Frankie. To bylo před tím, než ji dostihl střední věk, než jí dlouhé hodiny strávené za stolem a spousta v rychlosti zhltnutých jídel rozšířily boky a nafoukly stehna jako balony.

Ve zpětném zrcátku Frankie sleduje, jak žena míří k nádraží. Napadne ji, že se vydá za ní. Má chuť se jí představit a navrhnout jí, že by si mohly civilizovaně popovídat, dvě ženy mezi čtyřma očima, třeba v té kavárně kousek odtud, jenže se nedokáže přimět vystoupit z vozu. Za svou dlouhou kariéru u policie vykopla řadu dveří, vypátrala několik vrahů a dvakrát se dívala do hlavně nabité zbraně, přesto v tuhle chvíli není schopná sama sebe přinutit, aby se s Lorraine Conoverovou, šestatřicetiletou prodavačkou s čistým trestním rejstříkem zaměstnanou v obchodním domě Macy’s, setkala tváří v tvář.

Žena zahne za roh a zmizí jí z dohledu.

Frankie sedí zhrouceně v autě a ještě nemá dost energie na to, aby nastartovala, aby se vypořádala s dalšími hrůzami, které jí tenhle den ještě přinese.

Jedna mrtvá dívka bohatě stačila.

PŘEDTÍM

o tři měsíce dříve

[2]

taryn

Nikdo neví, že tu byla. A nikdo se to nikdy nedozví.

V půl desáté ráno by měli být všichni nájemníci ze druhého patra mimo domov. Abernathyovi z bytu 2A, kteří se k Taryn chovali otravně přátelsky, už určitě odešli do práce, on dělá na kontrolním oddělení městského úřadu, ona na úseku místního rozvoje. Ti dva doktorandi ze strojírenské fakulty z bytu 2B se už nejspíš někde ve škole hrbí nad notebooky. A blondýny z bytu 2C se už zřejmě oklepaly z obvyklé povíkendové kocoviny a odvlekly se na přednášky.

Byt 2D by měl být taky prázdný. Liam už touhle dobou určitě vyrazil na přednášku z ekonomie na opačné straně kampusu, kam je to odsud patnáct minut chůze. Po ekonomii ho čeká Němčina III, pak se neobědvá, nejspíš zajde jako obvykle do studentského centra a dá si tam obloženou bagetu s extra porcí jalapeños, a odpoledne ho čeká politologie. Taryn zná jeho rozvrh do nejmenších podrobností, stejně jako zná každičký centimetr jeho bytu.

Otočila klíčem v zámku, tiše zatlačila do dveří a vešla dovnitř. Byt byl větší a mnohem přívětivější než ta její ubohá špeluňka, kde smrdí plíseň a staré trubky. Když se zhluboka nadechla tady, cítila jeho. Sametově hebkou páru, která ještě pořád visela ve vzduchu po jeho ranní sprše. Závan citrusů z jeho vody po holení Sauvage. Kvasnicové aroma toastu z celozrnného chleba, který si dával každý den k snídani. Všechny ty vůně, po kterých se jí tolik stýskalo.

Ať se podívala kamkoli, pokaždé se vynořila nějaká šťastná vzpomínka. Z téhle pohovky se vždycky v sobotu večer dívali na béčkové horory, ona si opírala hlavu o jeho rameno, on ji jednou paží objímal. Na tamhleté poličce kdysi na čestném místě stávala jejich společná fotografie. Snímek vznikl v létě, oba měli tehdy čerstvě po maturitě, stáli v objetí na hoře Bald Rock a Liamovy světlé vlasy ve slunci zlatě svítily jako svatozář. Liam a Taryn, navěky. Kde je ta fotka teď? Kam ji schoval?

Vydala se do kuchyně a vzpomínala na nedělní rána s palačinkami a na koktejly Mimosa z levné cavy, protože šampaňské bylo příliš drahé. Na kuchyňské lince ležela hromádka včerejší pošty, obálky už byly otevřené. Přečetla si vzkaz od Liamovy matky provázený výstřižkem z regionálních novin. Doktor Howard Reilly, Liamův otec, získal v jejich rodném městě ocenění Občan roku. Třikrát sláva. Prolistovala zbytek pošty – vyúčtování nájmu, obálka s kupóny na pizzu a žádost o kreditní kartu. Úplně vespod našla tlustou brožuru právnické školy Stanford Law School. Pročpak Liama zajímá Stanford? Věděla, že chce ve studiu pokračovat na právech, ale o tom, že by se chystal do Kalifornie, se nikdy nezmínil. Už předtím se domluvili, že po škole oba zůstanou v Bostonu. Tak zněla dohoda. Takhle to vždycky plánovali.

Je to jenom informační brožura. Nic to neznamená.

Otevřela ledničku a prohlížela si staré přátele uvnitř: pálivá chilli omáčka sriarcha, majonéza Hellmans a čokoládový nápoj Yoo-hoo. Nicméně mezi důvěrně známými dobrotami číhal i jeden cizácký vetřelec: nízkotučný jogurt Chobani. Ten tu přece nemá co pohledávat. Za všechny ty roky, co Liama znala, ho jogurt ani jednou jíst neviděla. Přímo ho nesnášel. Pohled na tuhle anomálii ji vyvedl z míry natolik, až ji napadlo, jestli omylem nevstoupila do nesprávného bytu a neotevřela cizí ledničku. Jestli se neocitla v nějakém paralelním vesmíru, kde žije falešný Liam, takový, který jí jogurt a chystá se přesídlit do Kalifornie.

Rozčileně přešla do ložnice, kde se vždycky o víkendu válely kusy jejich oblečení zamotané do sebe jako milenci s propletenými údy, Liamova košile hozená přes její halenku. Ale i tady bylo něco v nepořádku. Postel byla ustlaná, lůžkoviny úhledně složené do pravých úhlů, jak to bývá k vidění v nemocnici. Kde se Liam naučil takhle perfektně ustlat? Copak si někdy stlal sám? Vždycky to za něj dělala ona.

Otevřela skříň a prohlížela si košile pečlivě pověšené na ramínkách, některé ještě pořád v obalech z prádelny. Vzala do ruky jeden rukáv, přitiskla tvář k nažehlené bavlně a vzpomínala na všechny ty okamžiky, kdy si opírala hlavu o Liamovo rameno. Jenže tyhle čerstvě vyprané košile voněly jen pracím práškem a škrobem. Anonymně.

Zavřela skříň a zamířila do koupelny.

Ve stojánku na kartáčky na zuby, kde kdysi býval i ten její, zůstal teď už jen Liamův a vypadal osaměle, jako by mu kolega chyběl. Zvedla víko koše na prádlo, probírala se špinavým oblečením, až vytáhla jedno tričko. Zabořila do něj obličej a vůně jeho majitele na ni působila jako droga. Liam má přece tolik dalších triček, tohle postrádat nebude. Nacpala si je tedy do batohu jako tajný lék na stesk, medicínu, která by jí měla pomoci překonat období, kdy s Liamem hrají tuhle frašku nazvanou „pár týdnů si od sebe odpočineme“. Jejich odloučení už určitě o moc déle nepotrvá. Byli spolu přece tak dlouho, že splynuli v jeden organismus, jejich těla se propojila, jejich životy jsou navždy svázané dohromady. Liam jen potřebuje čas, aby si uvědomil, jak moc se mu po ní stýská.

Vyšla na chodbu a potichoučku za sebou zaklapla dveře. Kromě odcizeného trička nechala všechno v bytě přesně tak, jak to našla. Liam se nikdy nedozví, že tam byla. Nezjistil to ani nikdy předtím.

Venku mezi domy fičel ledový vítr, a tak si nasadila kapuci od bundy a utáhla šálu. Zdržela se tu hrozně dlouho, jestli si nepospíší, přijde pozdě na seminář. Přesto si nemohla pomoct a ještě na chvilku se na chodníku zastavila, aby se naposledy podívala směrem k Liamovu bytu.

Náhle si všimla, že na ni z jednoho okna shlíží něčí obličej. Patřil jedné z těch světlovlásek z bytu 2C. Jak to, že jeho majitelka ještě není ve škole, kde by touhle dobou být měla? A znamená to, že seděla doma i v době, kdy si Taryn procházela Liamův byt? Teď se na sebe upřeně dívaly a Taryn vrtalo hlavou, jestli ta dívka slyšela, jak se ve vedlejších místnostech pohybuje. Poví o její návštěvě Liamovi?

S tlukoucím srdcem odcházela. Možná ji plavovláska neslyšela. A i kdyby ano, nemá přece důvod to Liamovi vykládat. Taryn tu s ním koneckonců trávívala celé víkendy a v domě byla už mockrát.

Ne, není důvod propadat panice. Není důvod se domnívat, že se to Liam někdy dozví.

Přidala do kroku. Když si pospíší, mohla by to ještě na seminář stihnout včas.

[3]

jack

Jmenovala se Taryn Mooreová a do života Jacka Doriana vplula hned první den semestru. Vešla do místnosti, kde se seminář konal, ve stříbrném bomberu a lesklých černých legínách, takže spodní část těla jako by měla jen natřenou lakem. Výuka už deset minut probíhala, a tak jen zamumlala omluvu a protlačila se kolem dalších studentů namačkaných v maličké učebně k poslednímu volnému místu u konferenčního stolu. Když vklouzla na židli, Jack si mimoděk uvědomil, jak je se svou pružnou postavou tanečnice a rozevlátými tmavými vlasy s pár nazrzlými pramínky přitažlivá. Usadila se vedle obtloustlého mladíka s kšiltovkou v barvách týmu Red Sox, položila si na stůl notebook a upřela na Jacka pohled tak přímý, že na prchavý okamžik málem zapomněl, o čem to vlastně mluvil.

Na seminář se zapsalo patnáct lidí, právě tolik, aby se všichni pohodlně vešli do stísněného prostoru téhle učebny na katedře anglistiky. Skupina byla dost malá na to, aby si Jack záhy jména všech přítomných vryl do paměti.

„A vy jste?“ zeptal se a přejel pohledem seznam studentů zapsaných na jeho seminář Milenci stíhaní osudem. Ano, tohle byl správně chytlavý název pro jeho kurz. Hodlal se v něm zabývat tématem lásky odsouzené k zániku v literatuře od antiky až po současnost. Jak lépe přimět otupělé studenty posledního ročníku, aby si přečetli Aeneidu, Román o Tristanovi a Isoldě, Médeiu nebo Romea a Julii, než že jim to všechno pěkně zabalí do sexy balíčku lásky, chtíče a působivé tragédie? Jaké nešťastné okolnosti vehnaly milence do spárů smrti? Jaké náboženské, politické a společenské síly odsoudily jejich vztah k záhubě?

„Taryn Mooreová,“ odpověděla dívka.

„Vítejte, Taryn,“ řekl a odfajfkoval si její jméno v seznamu. Našel si v poznámkách, kde skončil, a pokračoval ve výkladu, kvůli mladé ženě na druhé straně stolu však pořád ztrácel nit. Možná právě proto se jí vyhýbal pohledem. Už tehdy, hned ten první den, ho nějaký instinkt musel varovat, aby si na ni dával pozor.

Čtyři týdny po začátku semestru se ukázalo, že jeho instinkt byl správný.

Právě se bavili o Abélardových a Heloisiných dopisech z dvanáctého století. Výrazně starší Abélard byl slavný filozof a teolog katedrální školy při Notre Dame. Mladičká Heloisa byla jeho intelektuálně nadaná studentka. Navzdory celé řadě společenských a náboženských tabu, která jejich lásku nedovolovala, se z nich stali milenci. Když přišla Heloisa do jiného stavu a nosila pod srdcem Abélardovo dítě, musela se v hanbě uchýlit do kláštera. Jejího milence nechal její strýc krutě potrestat: najal si několik pohůnků, kteří nešťastného Abélarda vykastrovali. Zbytek života musel učenec strávit ve vyhnanství v klášteře. S Heloisou byli už navždy rozděleni, přesto udržovali svůj milostný vztah při životě prostřednictvím dopisů, které si navzájem psali a v nichž je zdokumentován hluboký žal dvou milenců pronásledovaných osudem a odsouzených k tomu, že už se jeden druhého nebudou moci nikdy ani dotknout.

„Jejich korespondence odhaluje fascinující podrobnosti ze středověkého klášterního života,“ vykládal Jack studentům. „Právě díky jejich tragickému milostnému vztahu jsou ovšem ty dopisy tak hluboce dojemné a nadčasové. Ti dva jsou definováni tragédií a jejich utrpení ve jménu lásky z nich udělalo tragické hrdiny. Připadá vám ale jejich oběť rovnocenná? Kterého z milenců považujete za heroičtějšího?“

Beth, vážná jako vždycky, zvedla ruku. „Když vezmeme v úvahu tehdejší normy ženského chování, je Heloisa obzvlášť pozoruhodná tím, jak nepřestává vzdorovat.“ Sklouzla pohledem na svůj text. „Z kláštera píše: ‚Jako jsou jiní sezdáni s Bohem, jsem já sezdána s mužem‘ a ‚jsem otrokyní pouze Abélardovi‘. Je to žena s pevnou vůlí, která se vzepřela tehdejším tabu. Podle mě je skutečnou hrdinkou ona.“

Jack přikývl. „A nikdy se své lásky k Abélardovi nevzdala.“

„Psala také, že by ho následovala i do plamenů pekelných. Tomu říkám skutečná oddanost.“

„A já nemůžu svoji holku dostat ani na hokej, když hrajou Bruins,“ postěžoval si Jason.

Všichni se rozesmáli. Jacka potěšilo, jak se i ostatní zapojili do živé diskuse, že tohle nebyl jeden z těch dlouhých, skličujících dnů, ve kterých musí zastat veškeré mluvení sám a studenti na něj jen znuděně civí skelnýma očima jako kapři z rybníka.

Jason pokračoval: „Taky se mi líbilo, jak Heloisa píše, že má sexuální fantazie, když je na mši. Hele, tak s tím se dokážu ztotožnit! Litanie k Bohu trvá v řecký pravoslavný církvi celý dvě hodiny. Za tu dobu si to stačím rozdat s tuctem holek. Teda ve svý fantazii.“

Ostatní se znovu zasmáli. A Taryn v tu chvíli zachytila Jackův pohled. Do té doby si jen pilně psala poznámky, ale teď zvedla ruku.

„Ano, Taryn?“

„Mám k tomu příběhu jednu výhradu. Ale týká se i těch ostatních, které jste do semináře zařadil.“

„Ano?“

„Všechny příběhy, o nichž jste tu zatím mluvil, mají společnou jednu věc: ve všech bez výjimky muž zradí ženu, kterou tvrdil, že miluje. Heloisa pro lásku obětuje úplně všechno. A přesto většina učenců oslavuje jako skutečného hrdinu Abélarda.“

Uvědomoval si vášnivé zaujetí, s nímž ta slova pronesla, a pokývl hlavou, aby pokračovala.

„Abélard kvůli utrpení, které musel podstoupit, dokonce sám sebe vykresluje jako nějakého romantického hrdinu, já ho tak ale rozhodně nevnímám. Ano, je to hrůza, že ho vykastrovali, ale zatímco Heloisa plamen jejich lásky udržuje dál, Abélard se nakonec všech sexuálních tužeb vůči ní vzdal. Dobrovolně dal přednost zbožnosti před láskou. Zatímco ona se své vášnivé lásky k němu nevzdala nikdy.“

„Vynikající připomínka,“ pochválil ji a myslel to vážně. Taryn očividně o tom, co četla, přemýšlela, a pronikla tak do tématu hlouběji než její kolegové, z nichž velká část odváděla při plnění zadaných úkolů jen naprosté minimum práce. Díky jejím postřehům a intelektuálnímu nadšení pro něj bylo učení radostí. Ostatně právě kvůli studentům jako ona tuhle práci dělal. Kéž by měl takových víc. „Máte pravdu, ona se své lásky drží, zatímco on se rozhodne jít ve stopách světců a požitků těla se zříct.“

„Což zní hrozně vznešeně,“ navázala Taryn, „jenže si musíme uvědomit, co všechno kvůli němu Heloisa obětovala. Svobodu, mládí. Svoje dítě. Představte si, jak zoufalá musela být, když mu psala: ‚Byla jsem jen tvou děvkou.‘ Uvědomovala si, že ji odvrhl a nechal ji, ať shnije v klášteře.“

„Ale no tak!“ odfrkla si Jessica. „V tom klášteře hnila kvůli společenským a náboženským tlakům. On ji tam přece neposlal.“

Caitlin, její spolubydlící usazená vedle ní, mechanicky přikývla na znamení souhlasu. Jack nechápal, proč to tak je, ale zdálo se, že se obě dívky chovají k Taryn vyloženě nepřátelsky, a kdykoli přijde s nějakou trefnou poznámkou, vyměňují si významné pohledy a otráveně zvedají oči v sloup. Že by žárlivost?

„To není pravda,“ nedala se Taryn. Nalistovala v knize příslušnou stránku. „Heloisa tady píše: ‚Jen na váš rozkaz odešla jsem do tohoto kláštera.‘ Udělala to pro něj. Všechno to dělala pro něj! To musí být jasné každému, kdo ten text doopravdy četl.“

Jessica zrudla. „Já ty dopisy četla!“

„Neřekla jsem, že ne.“

„Naznačila jsi to.“

„Podívej, ty dopisy jsou psané dost hutně. Možná jsi jenom nepochopila, co se v nich píše.“

Jessica se otočila ke Caitlin a šeptem podotkla: „To je ale mrcha.“

„Jessico?“ zamračil se Jack. „Slyšel jsem dobře?“

Podívala se mu zpříma do očí a s nevinným úsměvem odtušila: „Já nic neříkala.“ Ostatní ji však zjevně slyšeli taky, protože se tvářili rozpačitě.

„Pro osobní útoky není na tomhle semináři místo, jasné?“ zamračil se. Jessica jen mlčky civěla před sebe.

„Jessico?“

„Když to říkáte.“

Bylo na čase nechat tuhle drobnou šarvátku být. Obrátil se k Taryn. „Říkala jste, že Abélard Heloisu zradil? Mohla byste to trochu rozvést?“

„Ona mu obětovala všechno. A potřebuje od něj útěchu, potřebuje, aby jí napsal, že ji miluje. A co udělá on? Řekne jí, ať přijme kříž. Podle mě tímhle předvede, jaký je bezcitný hlupák, když tvrdí, že trpěl víc než ona.“

Jason namítl: „No jo, ale přece jenom mu uřízli koule.“

Smích přinesl vítané uvolnění napětí, Jack si však všiml, že se Jessica nepřidala. Měly s Caitlin hlavy u sebe a něco si šeptaly.

Potřeboval slyšet nějaké nové hlasy, a tak pohlédl na Codyho Atwooda, který seděl jako obvykle vedle Taryn. Plachý mládenec, který jako by se pod tou svou kšiltovkou věčně schovával. Občas si ji stáhl tak hluboko do čela, že mu nebyly vidět oči. „Co si o tom myslíte vy, Cody?“ zeptal se Jack.

„Já, hm… podle mě má Taryn pravdu.“

„Jako vždycky,“ ušklíbla se Jessica. Obrátila se ke Caitlin a pošeptala jí: „Lůzr.“

„Prostě s Taryn souhlasím, když říká, že byl Abélard pěknej kretén,“ odsekl Cody. „Byl to její učitel, dvakrát tak starej jako ona. Takže je to ještě větší kretén, protože zneužil svoji studentku.“

„A je to stejná dynamika, s jakou se setkáváme i v pozdějších literárních dílech. Vezměte si třeba Lidskou skvrnu od Philipa Rotha nebo Rozhřešení od Jonathana Franzena. A mnozí z vás určitě četli Zmizelou. Všechny tyhle knihy pojednávají o tom, jak se učitel může zamilovat do o dost mladší studentky.“

„Zrovna jako v Zabouchnuté do profesora,“ podotkl Jason.

„Prosím?“

„Ale nic, to je jenom takovej lacinej slaďák pro puberťačky.“

Jack se usmál. „Zvláštní, zrovna tahle kniha mi nějak unikla.“

„Takže to má tedy být skutečné hlavní téma tohohle semináře, pane profesore?“ zajímala se Jessica. „Učitelé, kteří si něco začnou se studentkami?“

Na chvíli na ni zůstal zírat, vycítil, že se dostali na nebezpečnou půdu. „Jenom jsem chtěl upozornit na to, že se tohle téma v literatuře opakuje. Ty příběhy nám ilustrují, jak a proč podobná situace, jakkoli ji společnost zakazuje, může vzniknout. Naznačují, že každý, dokonce i morálně pevný člověk, může být vtažen do milostného vztahu s katastrofálními následky.“

Jessica se usmála a v očích jí zajiskřilo. „Každý, pane profesore?“

„Mluvíme o literatuře, Jessico.“

„Koneckonců co je tak zlýho na tom, že se učitel zabouchne do studentky, teda pokud je s tím ona svolná?“ chtěl vědět Jason. „V Desateru snad žádný takový přikázání není, ne? Nebudeš si začínat se sexy studentkama.“

„Je tam ovšem to přikázání o cizoložství,“ připomněla mu Beth.

„Abélard ženatý nebyl,“ ozvala se znovu Taryn. „A vůbec, proč jsme se zasekli zrovna na tomhle? Odbíháme od tématu.“

„Máte pravdu,“ přitakal Jack a pohlédl na hodiny. Ulevilo se mu, když zjistil, že by měli za chvilku končit. „Dobře, mám tu jedno takové oznámení a myslím, že budete mít radost. Za dva týdny se v Muzeu výtvarného umění otevírá výstava ilustrací inspirovaných příběhem Heloisy a Abélarda. Uvolili se pro náš seminář uspořádat speciální prohlídku. Takže se za čtrnáct dní nesejdeme tady, ale vyrazíme místo toho na exkurzi. Nezapomeňte si to zapsat do diáře a pro jistotu vám to ještě připomenu e-mailem. Příští týden se ale ještě sejdeme normálně tady. A připravte se, budeme se bavit o Aeneidě!“

Studenti se jeden po druhém trousili z místnosti a on si mezitím srovnal papíry s poznámkami a vsunul je do aktovky. Taryn, která se postavila těsně vedle něj, si všiml, teprve když promluvila.

„Už se na tu exkurzi moc těším, pane profesore,“ prohlásila. „Některé ty obrázky už jsem viděla na webových stránkách muzea a ta výstava bude určitě krásná. Díky, že jste to zařídil.“

„To byla samozřejmost. Mimochodem, ta práce o Médeii z minulého týdne se vám povedla. Nejlepší seminárka, jakou jsem v tomhle semestru četl. Vlastně byla natolik na výši, že bych ji čekal spíš od nějakého doktoranda.“

Celá se rozzářila. „Opravdu? Myslíte to vážně?“

„Ano. Bylo to dobře promyšlené a skvěle zpracované.“

Mimoděk ho chytila za paži, jako by byli blízcí přátele. „Díky. Jste nejlepší.“

Kývl, lehce pohnul rukou a ona se odtáhla.

Najednou si všiml, že je ode dveří pozoruje Jessica. A výraz, který přitom měla ve tváři, se mu vůbec nelíbil. A nelíbil se mu ani jednoznačně sexuálně podbarvený posunek určený Caitlin, kterým provázela Tarynin odchod – zasouvala natažený prst do zavřené pěsti druhé ruky a zase ho vytahovala ven. Caitlin se rozhihňala a obě vyšly z učebny.

Jessičina seminární práce byla naopak podprůměrná, proto ho naplnilo uspokojením, když ji mohl ohodnotit známkou C minus.

Hlučně zaklapl kufřík, Jessičin obscénní posunek ho pobouřil víc, než si byl ochotný přiznat. Teprve když byla učebna prázdná, oblékl si i on konečně kabát a vydal se sám do chladného lednového větru.

[4]

jack

Maggie měla jako obvykle zpoždění. Do restaurace dorazila chvilku po půl sedmé, vlasy měla rozfoukané větrem a vypadala vyčerpaně, když se však probojovala k jejich stolu, nadšeně objala otce a letmo políbila Jacka, zářil jí na tváři široký úsměv.

„Tak jakpak se má náš boží dar medicíně?“ zeptal se jí její otec Charlie.

Maggie se vysoukala z bundy, hodila si ji přes opěradlo a sesula se na židli jako vyfouknutý balonek. „Jsem vyřízená. Připadá mi, že jsem si celé odpoledne nesedla. To ten ohavný virus, co teď všude řádí. Všichni po mně chtějí, abych jim na něj předepsala antibiotika, a já jim to musím vymlouvat.“ Mávla na servírku a objednala si chardonnay. Pak vzala Charlieho za ruku. „A jakpak se má můj nejmilejší oslavenec?“

„Teď, když jsi tady, má daleko větší chuť oslavovat.“

„Čekáme tu na tebe už čtyřicet minut,“ připomněl jí Jack, ale snažil se, aby to neznělo kysele. Cestou do restaurace vyzvedl Charlieho a během společenské konverzace celou dobu nenápadně pokukoval po hodinách. Pil už druhou sklenku vína.

„Jacku, Maggie má přece tu nejlepší omluvu na světě,“ pokáral ho Charlie. „Všechny ty nemocné, kteří ji potřebují.“

„Díky, tati.“ Maggie obdařila manžela pohledem, který říkal „a máš to“.

„A jsi šťastný chlap, že ji máš, kamaráde,“ dodal Charlie. „Jestli někdy onemocníš, budeš mít po ruce svého osobního doktora.“

„Ano, mám štěstí,“ připustil Jack a znovu se napil pinot noir, aby potlačil podráždění. „Přinejmenším dneska večer se dokonce můžeme najíst společně.“

„Když už mluvíme o jídle,“ zamnul si Charlie ruce, „nejvyšší čas zahájit žranici. Na tuhle večeři se těším celý rok. Jestli existuje bůh, určitě nemá problémy s cholesterolem.“

Každý rok slavili takhle ve třech Charlieho narozeniny večeří, kterou oslavenec nazýval „žranicí“ a dopřával si při ní všechny položky na jídelním lístku, jež měl jinak od doktora zakázané. Dino’s Steer House byl staromódní podnik specializovaný na steaky, který fungoval už víc než půl století, a zatímco ostatní restaurace ve městě přešly na haute cuisine, v Dino’s si na nic takového nehráli. Pořád tu nabízeli steaky a burgery s přílohami, které už na pohled ucpávaly cévy, jako například „prasolky“ – hora hranolků pokrytá hustou sýrovou omáčkou, posypaná kousky opečené slaniny a zalitá zakysanou smetanou.

„Všechno nejlepší, taťko,“ ťukla Maggie svou sklenkou vína o otcův půllitr. „A podívej, co pro tebe mám.“ Vytáhla z kufříku balíček v lesklém červeném papíru s obrovskou zlatou mašlí.

„Ale, děvenko, nemělas mi nic kupovat,“ odpověděl, když si ho od ní bral, ale oči se mu zaleskly. Pokusil se dárek rozbalit, aniž by papír roztrhal, a steakovým nožem pečlivě odstraňoval lepicí pásku.

„Zavírají v půl desáté,“ upozornil ho Jack.

Charlie se uchechtl, jediným rozmáchlým pohybem papír strhl a s úsměvem od ucha k uchu se zahleděl na krabici firmy Fastachi rozdělenou do přihrádek plných vybraných druhů pražených ořechů. Charlie ořechy miloval. Naklonil se k Maggie a objal ji. „Ty jsi skvělá, holčičko. A můj doktor tvrdí, že ořechy mi na srdce dělají dobře.“ Mrkl na Jacka. „Ale ty nedostaneš. Jsou moje, jenom moje!“