Přeložil Jan Jirák

I REMEMBER YOU

Copyright © 2022 by Brian Freeman. All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration

with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Translation © Jan Jirák, 2023

ISBN 978-80-242-9257-1

Obsah

ČÁST PRVNÍ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

ČÁST DRUHÁ

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

ČÁST TŘETÍ

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

Pro Marciu

a s něžnou vzpomínkou na Eileen Freemanovou

Dvě duše, však mysl jenom jedna…

John Keats

ČÁST PRVNÍ

1

Jak se mi vyvedl 4. červenec? Hned vám to popíšu.

Takže zaprvé, poránu mě vyhodili z práce. Musím přiznat, že se mi to stává dost často. Moje agentka tvrdí, že nezvládám korporátní politické hrátky a neumím být milá na lidi, kteří přijdou s uhozeným nápadem. Jinými slovy, jak otevřu pusu, nejsem zrovna diplomat. Vinna ve smyslu obžaloby. No jo, jenže když píšete na internet reklamní texty nabízející voperovatelné protézy, co se jimi dá u mužských řešit impotence, čekáte ode mě, že vás budu hladit po hlavě za slogan „S naší pumpou to do ní napumpujete“?

Myslela jsem si, že si z nás šéf dělá legraci, ale nedělal. Když mi to konečně došlo, měla jsem za sebou deset minut nevybíravých vtípků před nastoupeným oddělením marketingu. Skončila jsem a šéf vypadal, že by sám potřeboval implantát. Takže mě ani trochu nepřekvapilo, že nelenil, a svátek nesvátek, zavolal mi, ať se následujícího dne už nezatěžuju jízdou do práce.

Zase jednou tudíž měním zaměstnání. To je jen za poslední rok potřetí, kdyby se to někomu chtělo počítat. Moc ráda bych dělala, že mám na kontě dost peněz, aby mě pár měsíců udržely nad vodou, jenže opak je pravdou, jsem úplně švorc.

Takže 4. červenec pro mě začal pěkně zhurta.

Vzápětí se se mnou rozešel kluk, s nímž jsem to dva roky táhla. Dva roky a najednou se mnou vyběhl, ani mi to neřekl osobně, jen poslal textovku: Jsi skvělá, Hallie, ale prostě to nejde.

Proč to najednou nejde? Ukázalo se, že Nico začal spát s mou spolubydlící, což byla současně moje nejlepší kamarádka, a teď se k ní stěhoval. To bylo samo o sobě dost hrozné, ale když to člověk domyslí, přišla jsem jedním vrzem o milence, nejlepší přítelkyni a bydlení – a stačila na to jedna krátká zpráva.

Zkrátka, Halliino skóre na Den nezávislosti vypadalo takhle: bez práce, bez peněz, bez kamarádky, bez sexu a bez domova.

A pak jsem, což byla rána z čistého nebe, najednou umřela.

Nedělám si legraci. Fakt jsem umřela. Srdce mi začalo fibrilovat a potom se nadobro zastavilo. Zde leží Hallie Eversová, stáří dvacet devět let, odpočívej v pokoji.

Asi byste řekli, že když člověk umře, už se mu nic horšího stát nemůže, ale kdepak, to jste vedle.

Protože teprve v tu chvíli začala skutečná noční můra.

Večer 4. července jsem trávila na oslavě na střeše jednoho kasina na lasvegaském Stripu. Přepychové, neskutečné prostředí, a hlavně vedro. Dávno odbila desátá večerní, ale venku se pořád drželo snad tisíc stupňů. Když člověk žije v Nevadě, má pocit, že je o kousíček blíž slunci než kdekoliv jinde. To byl první problém, který přispěl k mé srdeční zástavě. Horko. I když má člověk dojem, že si zvykl, není to pravda a musí si dávat pozor. To platí zvlášť pro někoho, kdo má slabé srdce. Což je můj případ.

Mejdan platila jedna newyorská investiční firma, co se jmenuje Templeovy fondy a cpe miliony dolarů do slibně vypadajících začínajících podniků, které chtějí vyrábět zdravotnické pomůcky. Templeovy fondy se v jednom kuse rozhlížejí, co velkolepého by ještě podpořily. Oficiálně skončil výroční kongres lékařské organizace MedX už včera, ale skoro všichni si pobyt o den prodloužili, aby mohli zaskočit do herny a ještě jednou si užili chlast, který jim Paul Temple a jeho společníci ve své pohostinnosti poskytovali zadarmo. Navíc byl Den nezávislosti a ze střechy se nabízela nádherná vyhlídka na slavnostní ohňostroj. Měla jsem v úmyslu dostavit se na ten večírek tak jako tak, ale když jsem teď zase jednou hledala práci, nemohla jsem si dovolit prošvihnout šanci setkat se se spoustou ožralých doktorů a inženýrů, kteří by si mě třeba mohli chtít najmout.

Bylo sice vedro k padnutí, ale přesto jsem si na té střeše připadala jako v kouzelné zahradě. Kolem nás se vznášely jiskřící mrakodrapy ostatních kasin, jako bychom pluli vysoko v oblacích. Palmy se koupaly v oranžové záři a bazény se tyrkysově leskly, až se chtělo do některého z nich skočit. Večerní šero dodávalo obličejům hostů trochu tajemné stíny, jako by kolem vrávoraly potácející se zombie. Bazény obklopovaly soukromé zóny oddělené závěsy, takže lidi, co tam zrovna byli, se mohli oddávat všem důvěrným radovánkám, které je napadly. Dýdžej pouštěl k tanci hlasitou hudbu s výraznými basovými tóny. Nad námi se nesl hlas zpěvačky Dua Lipa a já levitovala s ní.

To je totiž můj další problém. Moc piju. Mezi cizími lidmi se ze mě stává zamlklý introvert a alkohol mi pomáhá, abych se uvolnila. Jenže místo abych usrkávala po kapkách trochu bílého vína a seznamovala se s lidmi, házela jsem do sebe psychedelické smrtící koktejly, ze kterých se táhl umělý kouř a měnil odstíny podle toho, jak přehazovaly barvy kostky ledu se světýlky zamrazenými uvnitř. Ne, nebyla to dobrá strategie, ale alespoň mě chlast trochu povzbudil. Uculovala jsem se, smála se, vtipkovala, sem tam na někoho mrkla, flirtovala a nasbírala dobře tucet navštívenek od lidí, kteří byli úplně stejně nametení jako já. Mezitím jsem se sama sebe asi milionkrát zeptala, jestli mi osud dává najevo, že bych měla vlastní život přehodnotit.

Jo, tohle byl můj zásadní problém. Potřebuju práci, potřebuju peníze, ale nesnáším to, jak si je vydělávám. Znáte to, ne? Vystudovala jsem žurnalistiku, ale dnes už o novináře nikdo nestojí. Místo toho jsem sedm let, co uběhly od školy, strávila psaním propagačních materiálů a tiskových zpráv pro firmy vyrábějící zdravotnické pomůcky. Většinou to znamenalo překládat nejrůznější vědecky nabubřelé žvásty psané samými MUDry a Ph.D. do lidské řeči a pak si to nechat kontrolovat právníky, kteří hlídali, abych tam omylem nevtělila nějaký příslib, že náš výrobek skutečně zabírá. Jsem v tomhle dobrá. Hodně dobrá. Proto jsem taky vždycky našla místo navzdory zvyku říkat nahlas věci, co by si měl člověk nechat pro sebe.

I tak mi celou dobu dávalo pořádně zabrat, jak musím předstírat, že jsem někdo, kdo nejsem, a že mi záleží na věcech, které jsou mi ve skutečnosti dokonale jedno. Vlastně jsem byla z vlastního života skrz naskrz nešťastná a nevěděla, jak to změnit.

Prostě si to přiznejme, měla jsem opravdu špatný den.

A nebyl to první špatný den mého života, jak dokazují jizvy na mém zápěstí.

„Dobrý večer,“ ozval se vedle mě mužský hlas se silným přízvukem. Zrovna jsem ze střechy zírala na světla okolních budov. Pak si ten chlápek přečetl jméno na visačce, kterou jsem měla pověšenou na šňůrce kolem krku, a dodal: „Hallie.“

„Zdravím vás,“ odpověděla jsem. Přidej úsměv, buď milá.

Hlas patřil třicátníkovi. Moc mu nechybělo do sto osmdesáti čísel, takže byl skoro stejně vysoký jako já, jenže mně přidávaly podpatky pár centimetrů navrch. Měl černé vlasy ostříhané na ježka a neuvěřitelně husté černé obočí. Na sebe si vzal světle hnědé kalhoty a bílou košili s rozhalenkou, v níž byl vidět hustý porost hrudi (pardon – fuj), a olivově zelené sportovní sako. Ze sklenice s tlustým dnem usrkával whisky.

Podle jmenovky s logem MedX přišpendlené ke kapse saka se jmenoval Dov. Byl to výzkumník z jedné firmy na pomůcky působící v Tel Avivu. Do té chvíle jsem o ní neslyšela.

„Jak se vám líbil kongres, Hallie?“ zeptal se Dov.

„Bylo to v pohodě.“

„Čím se v téhle branži živíte?“ chtěl vědět.

„Marketingem.“

„Ale. Tak marketingem.“

Všichni doktoři a vědci bez výjimky pronášejí tohle slovo stejným, pohrdavě povýšeným tónem. Ne že bych jim to vyčítala.

„Píšu texty,“ dodala jsem.

„A to jo. Textaře obdivuju. Umět dát dohromady myšlenky tak, aby tomu lidé rozuměli, to je skutečně dar.“

Když si mě trochu naklonil touhle neupřímnou poklonou, dospěl k závěru, že si může dovolit krapet si mě omrknout, jak už to opilí delegáti na kongresech zpravidla dělávají. Měla jsem na sobě svoje nejvyzývavější šaty, krátké a pošité flitry, které třpytivě přecházely od světle červené k purpurové. Jsem vysoká a hubená jako odrostlé kuře, ale v tomhle oblečení vypadám fakt dobře. Navíc jsem pořádně zapracovala na obličeji, rty vylepšila zlatou rtěnkou a tváře zlatavým make-upem, aby nebylo vidět, jak jsem bledá. Černé vlasy sčesané dozadu a padající na ramena jsem doplnila několika vínově červenými pramínky a nakrátko ostříhané nehty nalakovala stejným odstínem.

„Odkud jste, Hallie?“ zeptal se Dov. „Kde jste doma?“

„Tady.“

„V Las Vegas? Skutečně? A já myslel, že tu žijou jen mormoni a varietní tanečnice.“

„No jo, dělám na částečný úvazek mormonskou varietní tanečnici,“ poučila jsem ho.

Překvapeně přivřel oči, ale pak mu došlo, že si dělám legraci. „Aha, to se vám povedlo. To se vám moc povedlo. Bylo to chytré,“ dostal ze sebe.

„To máte pravdu.“

„Byla jste někdy v Izraeli?“ posunul se Dov k dalšímu tématu.

„Zatím ne.“

„Měla byste se tam vydat. Jestli máte ráda poušť, bude se vám tam moc líbit.“

Zrovna jsem se ho chystala zeptat, jestli by pro mě neměl nějakou práci, když vtom se Dov podíval na zem a znechuceně mlaskl. „Další!“ zvolal. „Tyhle děsný potvory jsou všude. Nemůžu je ani vidět. Jednou se z nich pominu.“

Koukla jsem se dolů a uviděla malou pouštní ještěrku. Jsou v Las Vegas doma, a tak se tu vyskytují opravdu všude. Tahle byla očividně zmatená z toho, kde se ocitla. Svět obrů jí naháněl strach. Zrovna jsem se chystala přikleknout a zvednout ji, když vtom Dov toho malého tvorečka zašlápl botou. Pak tleskl, spokojeně něco zabručel, zvedl nohu a mrtvou ještěrku odkopl ke zdi.

To mě rozhodilo. Totálně.

„Co jste to kurva proved?“ zařvala jsem na něj. Tím myslím, fakt zařvala.

„Co jako? Vždyť to byla ještěrka.“

„A vy jste ji zabil, hajzle jeden podělanej!“

Dov na mě zůstal zírat. „Děláte si legraci?“

„Vůbec nic vám nedělala. Je úplně neškodná. Měla jen jeden život, a vy jste jí ho vzal. Kristepane, co jste zač, že můžete něco takovýho províst?“

Dov zvedl ruce, jako že se vzdává, a začal ode mě ustupovat. Připomínal člověka, který couvá před rozzuřeným zvířetem. Pomohla jsem mu tím, že jsem ho vší silou praštila do prsou. Zavrávoral a málem upadl.

„Kreténe!“ zaječela jsem na něj.

Bylo to dost nahlas. Bylo to hodně nahlas. Všichni lidé na večírku to uslyšeli a zadívali se směrem k nám. Dov chytil rovnováhu, ale nedařilo se mu se ode mě dostatečně rychle vzdálit. Zaslechla jsem, jak mumlá, aby to všichni kolem slyšeli: „Kráva jedna pomatená.“

Ano, když člověk hledá práci, není to nejlepší postup.

Kolem mě se rozhostilo ticho, všichni si prohlíželi tu uječenou opilou holku a já zrudla. Zaznamenala jsem, že se na mě zvědavě podíval dokonce sám Paul Temple z Templeových fondů. Pak se naklonil k muži stojícímu vedle něj a něco mu pošeptal. Vsadím se, že mu neříkal: „Vidíš tamhle tu holku? Zkus zjistit, jestli nehledá místo.“

Naštěstí si hotel Paris na druhé straně ulice vybral právě tuhle chvíli, aby spustil slavnostní ohňostroj, takže se o mě lidi rázem přestali zajímat. Zírali na představení, kolem se ozývalo samé užaslé vzdychání a nadšené halekání a já se mohla dát nenápadně na ústup. Koktejlovou sklenici jsem měla prázdnou, takže jsem zamířila k baru. Připadala jsem si jako idiot a potřebovala jsem v něčem utopit žal.

„Mohla bych dostat ještě něco k pití?“ rozkřikla jsem se. „Haló?“

Zahlédla jsem barmana ve smokingu, povídali si se servírkou a společně koukali na ohňostroj. Nevšiml si mě, nebo mě zaznamenal a dospěl k závěru, že ze mě velké dýško nevypadne. Pokrčila jsem rameny, natáhla se přes barový pult a sebrala ze dvou třetin plnou láhev cabernetu. Vytáhla jsem špunt, nezdržovala se hledáním sklenky a zhluboka se napila. Trochu vína mi steklo po bradě. Nejspíš jsem vypadala jako upír, kterému kape z pusy krev.

Zaslechla jsem, jak poblíž někdo vyslovil moje jméno.

„To není dobrý nápad, Hallie.“

Podívala jsem se k nedalekému barovému stolku a uviděla tam osaměle stát pohlednou mladou ženu. V obličeji měla výraz zklamání, který jsem až moc dobře znala. Buď nesouhlasila s tím, že piju víno, nebo neschvalovala, že jsem sbalila tu láhev. Případně obojí. Podstatné bylo, že tuhle ženskou jsem znala. Ve skutečnosti jsem ji znala velice dobře a ona mě ještě líp. Byla to – nekecám – moje cvokařka.

Některým lidem Bůh sesílá strážné anděly. Mně poslal mou terapeutku.

Došla jsem ke stolečku, láhev pořád v ruce. Naklonila jsem ji k její sklence pro případ, že by chtěla dolít. Zavrtěla hlavou, tak jsem si dopřála ještě jeden lok. Dávat si víno po kořalce – to byl další hloupý nápad.

„Tori,“ oslovila jsem ji. „Že zrovna na tebe narazím v týhle nálevně a tak dále.“

„Ahoj, Hallie.“

„Co tady děláš?“

Tori překvapeně zamrkala. Nejspíš chtěla otočit oči v sloup, ale to se před pacientkou přece jen nedělá. „Jsem tu na kongresu MedX,“ odpověděla.

Mohla ještě dodat blbá otázka, ale neudělala to.

„Jo, jasně, promiň,“ blekotala jsem.

„Jak se máš, Hallie?“

„Mám dneska den pod psa,“ odpověděla jsem.

„To vidím.“

Usrkla víno a nad hlavami nám vybuchl ohňostroj. V pestrobarevném světle si mě přes okraj sklenky zkoumavě prohlížela s přímočarostí, na jakou se zmůžou jen cvokaři. Většina lidí na vás jen mrkne a honem odvrátí zrak, ale Toriny velké, tmavé oči byly jako pohledy na obrazech, jež člověka bez pohybu a bez mrkání pronásledují, ať se pohne kamkoliv.

I v tomhle parném lasvegaském večeru Tori vyzařovala něco chladného. A bez velké námahy vypadala jako vždycky přitažlivě, což jsem jí záviděla. Hnědé vlasy s načervenalým odstínem jí padaly na ramena ve vodopádu drobných prstýnků. Pleť měla úžasně zlatohnědou a na nose i tvářích pár pih. Na rty použila světlou rtěnku. Byla nižší než já a měla plnější postavu, přesně takovou, jaké si mužští všimnou. Krátké purpurové šaty všechny její přednosti zdůrazňovaly. V uších a na prstech se blýskaly drahé šperky a ve vzduchu mezi námi se vznášela slabounká vůně levandule.

„Dlouho jsem tě neviděla,“ pokračovala Tori. „Čtyři měsíce?“

„Tak nějak.“

„Naši poslední schůzku jsi vynechala.“

„Jo, něco mi do toho vlezlo.“

Ve skutečnosti jsem se podělala strachy. Nebyla to Torina chyba. Ona představovala jen posledního v řadě terapeutů, před nimiž jsem utekla. Dělala jsem to už od puberty. Tori jsem měla ráda, protože byla, na rozdíl od většiny těch nezáživných dědků, co jsem navštěvovala před ní, mladá. Specializovala se na klienty, kteří v dětství prodělali nějaké drsné trauma – můj případ. Tyhle pacienty vyhledávají jako pokusné králíky farmaceutické firmy a podniky vyrábějící zdravotnické potřeby. Proto byla na kongresu MedX, kde jsme se ostatně před rokem seznámily.

„Co se to tam dělo?“ zeptala se a kývla směrem k místu, kde se odehrál výstup s Dovem.

„Nic.“

„Na to to nevypadalo.“

„Jeden hajzl udělal něco, co se mi nelíbilo.“

„A to?“

„Zašlápnul ještěrku.“

Tori je třeba přičíst k dobru, že to nevzala jako prkotinu. „Ještěrky máš ráda,“ poznamenala.

Mami! Podívej, co jsem našla venku! Ta je roztomilá! Můžu si ji nechat?

„To mám,“ přitakala jsem.

„Bylo to od něj surové,“ přikývla Tori. „Neměl to dělat.“

„Ne.“

Díky našim sezením věděla, jaké běsy ve mně Dov probudil, ale ve skutečnosti mě měla přečtenou od prvního setkání. Když jsme si loni po jednom panelu MedX povídaly, její záhadné tmavé oči na okamžik sklouzly k mému levému zápěstí a pak se na mě zase honem zadívaly.

Seběhlo se to tak rychle, doslova vmžiku, že jsem to málem přehlédla. Nic neřekla, a ani nemusela. Pochopila jsem, co mi tím naznačuje.

Ano, všimla jsem si tvých jizev.

Tak jsem jí jako terapeutce dala kopačky, co má být? Osm měsíců jsem k ní chodila každých pár týdnů a ona mě oloupávala jako cibuli. Před čtyřmi měsíci jsme se konečně dostaly k jádru věci – k matčině smrti – a ona se mě zeptala, jestli jsem ochotná se nechat zhypnotizovat, abych se konečně dověděla, co přede mnou mozek všechny ty roky skrývá.

Řekla jsem, že ano.

Řekla jsem, že jsem na to připravená. Pak jsem na dohodnuté sezení nepřišla a už jsem se u ní nikdy neukázala.

„Můžu se tě na něco zeptat, Hallie?“

„Proč ne?“

„Chodíš k jinému terapeutovi?“

„To jako žárlíme?“ zavtipkovala jsem.

„Jen mě to zajímá.“

„Jsem v pohodě,“ ujistila jsem ji. „Proto jsem toho nechala. Jsem v pořádku.“

„Až do dneška?“

„Přesně tak. Dneska nemám dobrý den, ale to se někdy stává.“

„Zvracela jsi?“ zeptala se, zase s tou neuvěřitelnou přímostí.

„Ne.“

„Vážně?“

„Už to dávno nedělám.“

„No dobře,“ přikývla, jenže bledé rty a nebezpečně chytré oči mi prozradily, že mi nevěří. Dělala dobře. Lhala jsem jí, jako když tiskne. Hodně jsem na sobě zapracovala a už zvracením většinou problémy neřeším, ale když jsem pod tlakem, občas mi to ujede. Jako třeba když mě vyhodí z práce, dostanu košem a ke všemu narazím na zasranýho idiota, který zašlápne ještěrku.

„Moc ráda si s tebou dohodnu schůzku,“ navrhla Tori. „Pokud máš zájem.“

„Dík moc, ale radši ne.“

„Neuraz se, ale mám dojem, že pořád ještě potřebuješ trochu pomoct.“

„Když k tomu přidáš to ‚neuraz se‘, zní to o hodně líp,“ poznamenala jsem.

„Použila jsem to podvědomě, ale na svoje podvědomí se můžu spolehnout.“

„Musím běžet,“ poznamenala jsem netrpělivě. Myslela jsem tím, že potřebuju na záchod, ale nahlas jsem to neřekla.

„Jasně. Jsem ráda, že jsme se zase potkaly, Hallie.“

„Jo, bylo to fakt setkání sladký jako cumel.“

„Měj se co nejlíp.“

„Ty taky.“

Sevřela jsem láhev, otočila ji dnem vzhůru a vyzunkla zbytek. Do krku mi toho moc nenateklo, většina skončila na obličeji a na šatech. Otočila jsem se k Tori zády a vrávoravě se vydala na záchod. Snažila jsem se neupadnout, abych se definitivně neznemožnila. Štvalo mě, že mě tak snadno prokoukla, ale byl to výhodný úhybný manévr, abych nemusela mít vztek sama na sebe. Protože hlavní problém byl ve mně. V tu chvíli jsem nenáviděla sebe, svět a každého a všechno v něm.

Na elegantních hotelových toaletách byl chládek a tlumené světlo. Zapadla jsem do nejbližší kabinky a zamkla za sebou. Nejdřív jsem se vyčurala. Pak jsem se otočila a klekla si. Vrazila jsem prst do krku a vyzvracela se. Pak jsem se rozbrečela, zoufalá z toho, co vyvádím, a bušila pěstí do záchodového prkýnka. Nakonec jsem se vypotácela ven a u umyvadla si vypláchla pusu. Koukla jsem se do zrcadla a uviděla, že řasenka a zlatý make-up mi v potůčcích tečou po tvářích. Z hnědých očí se řinuly slzy, bílé bulvy byly zarudlé. Mám úzký obličej a stíny zvýraznily kosti vystupující z propadlých tváří. Ústa jsem měla pootevřená, jako bych sama sobě kladla otázku, na kterou neumím odpovědět.

Něco jako Proč se tady pořád ještě ometáš, Hallie?

Jo, tenhle špatný den se chýlil ke konci. A byl opravdu moc a moc špatný. Jediné, na co jsem dokázala myslet, bylo, jak to udělat, aby se ještě zhoršil. A tak jsem to udělala. Opravdu se mi to povedlo.

Otevřela jsem kabelku, kde jsem měla malý plastikový sáček s kokainem. Koupila jsem si ho během dne za sto dolarů, poslední peníze, co se mi podařilo vymámit z bankomatu. V tu chvíli to vypadalo jako dobrá investice. Vysypala jsem všechno na pult s umyvadlem, urovnala do úhledného řádku a sklonila se k tomu.

Ne, neflirtovala jsem s koksem poprvé, ale už je to kolik měsíců, kdy jsem se naposledy sjela. Zkoušela jsem se toho zvyku rázně zbavit. Přísahám, že jsem se fakt pár měsíců držela, ale pořád to opakuju, měla jsem opravdu, opravdu špatný den!

Takže jsem to všechno natáhla do nosu. Koksu nikdy netrvá dlouho, aby zařídil, co se od něj čeká. Než jsem stačila vyjít ze záchodu, špatný den odfoukly lasvegaské větry. Napochodovala jsem zpátky mezi lidi a připadala si nepřemožitelná. Byla jsem Hallie Veliká, dobyvatelka světů. Smiř se s tím a trhni si nohou, Tori. Najednou jsem věděla, prostě mi to bylo jasné, že bude všechno v pořádku. Z čeho jsem si vlastně dělala vrásky? Někdo mě zaměstná. Najdu si podnájem. Schrastím nového kluka. A ten ohňostroj! Byl zářivý a překrásný, vějíře světel se rozpínaly na nebi, bílé stříkance prolétávaly v rojích jako padající hvězdy. Mohla bych na ně koukat donekonečna, mohla bych je dirigovat jako orchestr. Mohla bych natáhnout prsty a nabarvit celou oblohu.

Jediná drobnost, která se mi nezamlouvala, jediná věc, která mi připadala tak trochu v nepořádku, bylo zuřivé bušení v hrudi. Čekala jsem, že dunění chytí stejný rytmus jako ohňostroj, ale tlukot pod ňadry byl nepravidelný, jako když tanečníkovi nevychází krok.

Srdce se snažilo dostat ven z hrudního koše a mlátilo sebou jako o život.

O deset životů.

O sto životů.

Jak to, že může bít takhle rychle?

Ale co, to je přece naprostá prkotina, na kterou se člověk může vykašlat, když je zbytek světa tak nádherně v pořádku.

2

Toho večera v kasinu jsem neumřela poprvé. Když jsem si jako správná patnáctka prořízla zápěstí (podélně, ne příčně, aby ztráta krve byla co největší), odpadla jsem na pohotovosti přímo během transfuze. Doktoři museli srdce znova nahodit, což taky udělali. Pánbůh se zřejmě do setkání s Hallie Eversovou moc nežene, jelikož mě neustále posílá na zem, přestože se ze všech sil snažím, abych se k němu dostala.

Stejně jako před čtrnácti roky jsem se probudila živá na nemocničním lůžku. Nevěděla jsem, jak dlouho jsem byla v bezvědomí, ale za oknem sálalo horké lasvegaské slunce. Vypadalo to, že je odpoledne. Byla jsem připevněná k nejrůznějším hadičkám a přístrojům a slyšela jsem klidné píp-píp-píp signalizující, že mi srdce už zase bije normálně. Ale hrudník mě bolel k nevydržení, jako kdyby mě někdo vytrvale mlátil do žeber.

„Byla jste mrtvá,“ ozvalo se.

Do pokoje vcupitala babičkovsky vyhlížející hispánská sestřička. Začala mi kontrolovat životní funkce. Na mrtvou ženskou jsem byla plná života. Ošetřovatelka postupovala při kontrole rychle, přesto si našla čas, aby mi věnovala úsměv složený z pořádné dávky soucitu smíchané s velkorysým no, no, no teda.

„Zastavilo se vám srdce,“ prohlásila. „Měla jste štěstí, že jste byla na oslavě plné doktorů. Jeden z nich vás zachránil přenosným defibrilátorem. Jinak už byste tu s námi nebyla. Byla byste u Pána Boha.“

„Asi jo.“

Nebyla to přehnaně hluboká myšlenka, jenže já se pořád ještě vyrovnávala s tím, jak se mi daří umírat a zase se vracet do života.

„Takové roztomilé děvče jako vy, vždyť by to byla obrovská škoda,“ mudrovala sestřička.

„Jo.“

„Drogy byste neměla brát,“ dodala a zvedla ukazováček, aby svoje slova zdůraznila.

„Já vím.“

„Jak se cítíte?“

Jak jsem se cítila? To byla dobrá otázka. Zamyslela jsem se nad tím a pak jsem pleskla první věc, která se mi vynořila v hlavě. „Přecpaná.“

„Cože?“

„Cítím se přecpaná.“

„Tomu nerozumím.“

„Já taky ne.“

Opravdu jsem nevěděla, jak to vysvětlit, ale přecpaná bylo jediné slovo, které to vystihovalo. Připadala jsem si, jako bych v pět odpoledne kráčela po dálnici I-15 a všude kolem mě projížděla a houkala auta. Jenže tahle lasvegaská odpolední špička se celá odehrávala v mé hlavě. Ten pocit způsoboval za očima ostrou, pulzující bolest.

„Pamatujete si něco z doby, kdy jste byla mrtvá?“ zeptala se sestřička. „Každého, kdo se takhle probere, se na to ptám. Někdy mají vidiny, abyste věděla.“

„Co vidí?“

„Třeba příbuzné, kteří už umřeli. Nebo anděly.“

Ve skutečnosti jsem si něco pamatovala, ale nebyl to anděl ani nikdo z příbuzných. Byl to dobře stavěný, nahatý frajer s plnovousem. Zabíral střední část mozku a všechny moje myšlenky a vzpomínky svištěly kolem něj.

„Kdo s sebou mívá trojzubec?“ zeptala jsem se.

„Cože?“

„Kdo je bůh moře s trojzubcem.“

„Nemám tušení,“ odpověděla ošetřovatelka.

„Poseidon,“ vyhrkla jsem zničehonic a luskla prsty. „Vybavuju si Poseidona. Když jsem byla mrtvá, viděla jsem ho. Co myslíte, že to znamená?“

„Nemám tušení,“ řekla ještě jednou.

Upřela na mě soucitný pohled, jako že mi kokain totálně zruinoval mozek. Na krku měla křížek a nejspíš nechtěla poslouchat výklady o jiných bozích. Teda přiznejme si, já na tahle božstva taky nevěřím a po Poseidonovi jsem nevzdechla od chvíle, kdy jsme ho na střední škole brali v rámci výkladu o mýtech. Ale teď jsem ho měla v hlavě, byl dvakrát tak velký než já, nakláněl se nade mnou a trojzubec držel napřažený vysoko ve vzduchu.

„Řeknu doktorovi, že jste vzhůru,“ ozvala se sestřička. Vyběhla z pokoje, jako by od té bláznivé holky chtěla být co nejrychleji pryč.

Když za ní zapadly dveře, dlouho jsem civěla do stropu. Kdykoliv jsem zavřela oči, bolest v hlavě zesílila, tak jsem se snažila držet je otevřené. Mohla bych si zkusit říct o pár ibuprofenů, ale pochybuju, že by mi je dali. Uvažovala jsem, kdo všechno ví, že jsem tady. Nejspíš nikdo, protože jsem tady nevyplňovala žádný formulář s případnými kontakty. Kdybych ho vyplňovala, stejně bych tam uvedla Nica jako svého přítele, přestože on už žádný přítel není. Taky by mě zajímalo, kolik mě tahle drobná zdravotní dovolená bude stát. Jelikož jsem dostala padáka, nevěděla jsem, jestli mám ještě zdravotní pojištění.

V puse jsem cítila takové sucho, že se mi nedařilo ani dostat pár slin na jazyk. Na stole vedle postele stála umělohmotná karafa plná vody, tak jsem si řekla, že jim nebude vadit, když trochu upiju. Zvedla jsem karafu, naplnila plastikový kelímek, hodila to do sebe a padla zpátky na polštář. Ze všech sil jsem se snažila zůstat vzhůru, ale oči se mi samy od sebe zavíraly. Sotva se zavřely, svištění v hlavě zesílilo. Ten pocit se mi nelíbil, tak jsem oči zase otevřela. Jednu chvíli jsem si pár minut skutečně zdřímla, protože najednou jsem překvapeně zjistila, že u postele stojí lékař. Byl to Ind a já vůbec nezaznamenala, že vešel do pokoje. Byl pomenší, pleť měl medově hnědou, hlavu oholenou a na nose brejličky s drátěnými obroučkami.

„Paní Eversová,“ oslovil mě tichým, příjemným hlasem. „Vítejte zpátky na světě. Jak se cítíte?“

„Jako by mě srazil vlak.“

„Ano, to je pochopitelné. Vaše tělo dostalo pořádně zabrat. Sestřička vám určitě řekla, že jste měla namále.“

„Řekla. Tak jaké mám vyhlídky? Budu žít?“

Nasadil výraz člověka, který nechce nic slibovat. „S největší pravděpodobností jste v tuto chvíli mimo bezprostřední ohrožení života, ale chceme si vás tu ještě alespoň den nebo dva nechat a sledovat, jak se vám bude dařit.“

Tolik času v nemocnici. Oslíčku, otřes se!

„Jak dlouho už jsem tady?“ zeptala jsem se.

„Od včerejšího večera.“

„A co přesně se mi stalo?“

„Prodělala jste náhlou srdeční zástavu,“ vysvětloval doktor. „Bezpochyby výsledek nemírného požití alkoholu v kombinaci se značným množstvím kokainu. I když podle mého soudu se tam přidaly ještě nějaké další komplikace. V našem archivu jsem našel vaše záznamy a mluvil s vaší praktickou lékařkou. Zmínila se o dlouhodobých problémech s bulimií. To vaše srdce nejspíš oslabilo.“

„Jo, taky mě na to upozorňovala.“

„Měla byste udělat pár změn ve způsobu života, paní Eversová,“ poučil mě s otcovským výrazem. „Nerad bych vás tu ještě někdy viděl. To, že je člověku devětadvacet, neznamená, že je neporazitelný.“

„Rozumím.“

„Skutečně?“

„Vím, že si potřebuju trochu uspořádat život.“

„To je dobře. Protože kdybych dospěl k závěru, že jste sama sobě nebezpečná, musel bych na to upozornit příslušné úřady, a tomu bych se radši vyhnul.“

„Taky bych byla radši, kdybyste se tomu vyhnul,“ ujistila jsem ho. „Zvorala jsem to, doktore. Došlo mi to. A jsem vám za všechno opravdu moc vděčná. Což mi připomíná: kdo mi vlastně zachránil život?“

„Co prosím?“

„Na té oslavě. Sestřička říkala, že mi tam srdce nahodil nějaký doktor. Víte, kdo to byl?“

„Ano. Krátce jsme se setkali. Pokud si dobře vzpomínám, řekl, že se jmenuje Reed Smith. Pracuje v nemocnici Johnse Hopkinse a sem přijel kvůli kongresu MedX. To on vás oživil. Před pár hodinami se tady stavil, aby zjistil, jak se vám daří, ale vy jste zrovna spala. Myslím, že teď sedí v letadle a míří k východnímu pobřeží.“

„Budu mu muset poslat kytku nebo tak něco,“ uvažovala jsem nahlas. Pak jsem dodala: „Mimochodem, šíleně mě bolí hlava. Je to příšerné, jako by mi někdo vrážel kopí do čela. Mohla bych na to něco dostat?“

„Později vám budu moct dát malou dávku paracetamolu, ale teď je na to příliš brzo. Zatím můžu požádat ošetřovatelku, aby vám přinesla navlhčené ručníky a pustila vám nějakou tichou hudbu. Relaxace by měla bolest hlavy zmírnit.“

Otočil se k odchodu, ale ještě jsem na něj zavolala: „Navíc se cítím přecpaná. Je to normální?“

Doktor se na mě usmál, ale očividně neměl ani tušení, o čem mluvím. „Promiňte, co jste říkala?“

„Přecpaná. Jako bych toho měla v hlavě moc. Jako by se tam mozek už nevešel. Je to zvláštní.“

Sešpulil rty a tvářil se zmateně. „Cétéčko mozku jsme udělali,“ prohlásil. „Všechno je v normálu. Nejsou tam žádné známky mrtvice ani jiné změny.“

„Aha. Fajn. To je dobrá zpráva, počítám.“

„Snažte se co nejvíc spát, paní Eversová,“ nasadil uklidňující tón. „Vaše tělo i mysl se snaží vzpamatovat z prožitého traumatu. Spánek je pro vás v tuhle chvíli nejlepší lék.“

Tak jsem spala.

A tehdy se dostavil první sen.

Já si je většinou nepamatuju, ale v tomhle případě to bylo jinak. Tak živý sen jsem v životě nezažila.

Byla noc plná hvězd, nad hlavou se mi klenula temná obloha. A byl tam Poseidon, postava z mé posmrtné vzpomínky. Šlo o sochu stojící na mramorovém soklu, vysokou dobré tři metry a udělanou ze zlatavého bronzu. Byl nahý, s vypracovanými svaly a odhaleným pohlavím, prostě bůh v podobě dokonalého muže. Vlasy i vousy měl kudrnaté a husté. Upíral pohled do dáli, na nějaký neviditelný obzor. Levou ruku měl napřaženou a jeden prst výhružně vztyčený. V pravé ruce třímal trojzubec, jako by byl připravený vrhnout se do boje.

Za Poseidonem burácelo rozbouřené moře. Stála jsem na vysokém útesu, oceán hnal vlny proti skalám pode mnou. Vítr skučel. Rozklepala jsem se a dlouhé vlasy mi bičovaly tvář. Celá jsem se klepala zimou. Kůži jsem měla mokrou a šaty promáčené. Cítila jsem slanou vodu, která mě ve sprškách zalévala.

Nikdy předtím jsem na tom místě nebyla. Bylo pro mě naprosto neznámé. A přesto jsem si pamatovala každý detail, každou barvu, každý pocit. Šťavnatou zelenou trávu pod bosýma nohama. Odrazy hvězd na kovové soše boha. Stromy divoce se klátící a ohýbající v poryvech bouře. A pod útesem nekonečnou plochu černé, zpěněné vody.

Vůbec to nepůsobilo jako sen.

Byla jsem tam. Tohle se skutečně stalo. Bylo to opravdové.

Sklouzla jsem na okraj útesu a nevnímala půdu pod nohama. Letní šaty kolem mě vlály. Útes končil nepravidelným pruhem trávy a bahna a já zírala dolů na vodní víry točící se mezi ostrými skalami.

Skoč, vybídla jsem se. Nezasloužíš si nic jiného než smrt.

Začala jsem hlasitě křičet, na oceán, na Poseidona, na hvězdy. Ale v rozbouřené noci zněl můj hlas žalostně slabě.

„Ach, můj bože, co jsem to provedla?“ zakvílela jsem.

Po tvářích se mi řinuly slzy a nemohla jsem popadnout dech. Ruce se mi nezvladatelně třásly. Zvedla jsem dlaně a zůstala na ně zírat. S hrůzou jsem uviděla, že mám ruce pokryté hustou, rubínovou tekutinou, kterou déšť pomalu smýval.

Krev.

Měla jsem ruce celé od krve.

3

„Vzpomínáš si na mě?“ ozvalo se za mnou.

Seděla jsem v židli u okna, odkud jsem mohla vidět rozeklané štíty hor na západě. Bradu jsem si podpírala dlaní a netrpělivě jsem podupávala, protože jsem už chtěla vypadnout. Uběhly celé dva dny. Dneska mě měli pustit. Brzy přijdou s kolečkovým křeslem a odvezou mě pryč. Indický doktor mi řekl, že jsem v pořádku, ale mám si prý pamatovat, že srdce je pořád ještě zesláblé.

„Zapomeňte na drogy,“ dodal.

Sestřička mi pohrozila prstem a řekla přesně totéž. „Zapomeňte na drogy.“

Oběma jsem slíbila, že začnu nový život.

Teď jsem čekala, až pro mě přijde zřízenec, když vtom jsem uviděla stát ve dveřích svou cvokařku Tori.

„Vzpomínáš si na mě?“ zeptala se znova. „Víš, kdo jsem?“

„Tori, panebože, vždyť jsem jen umřela, nic víc.“

Tím jsem si vysloužila její úsměv. „No sláva,“ přikývla.

Vplula do pokoje jako med, pomalu a sladce. Nazrzlé vlasy připomínaly západ slunce, pihy na tmavě hnědé pleti tvořily souhvězdí. Na sebe si vzala vyšisované džíny a slušivou blůzu s kratšími rukávy. Došla k oknu a podobně jako já se zadívala na horské štíty. Levandulový parfém nedokázal přebít slábnoucí pach cigaretového kouře. Tohle byla jediná neřest, které jsem v životě nepropadla. Nekouřím a nikdy jsem nekouřila.

Otočila klidné tmavé oči ke mně a obočí se jí zvědavě zvedlo. „Jak se máš, Hallie?“ zeptala se.

„Úspěšně se vzpamatovávám,“ odpověděla jsem, a nezmínila se o tom pocitu v hlavě, že je tam přeplněno.

„Pustí tě brzo?“

„Za pár minut.“

„To jsem ráda.“

„Co tady děláš, Tori?“

Blýskla po mně pohledem z kategorie blbá otázka. „Trochu jsi všechny vyděsila. Tak jsem si řekla, že se tu stavím a zeptám se, jestli si nechceš popovídat.“

„O čem? O fotbale a lasvegaských Nájezdnících? O šanci na výhru v loterii? Ta je mimochodem k podělaní malá.“

Dlouze a tiše si povzdechla. „Dělat jakoby nic není řešení,“ upozornila mě.

„Myslíš, že dělám jakoby nic?“

„Hallie, tys umřela,“ připomněla mi s tichou naléhavostí. „Říkej tomu, jak chceš, ale byl to očividně pokus o sebevraždu a nebyl první. Jestli se nezačneš vyrovnávat s vlastní minulostí, budeš mít nejspíš sklon k sebezničujícímu jednání i nadále. A při příštím pokusu můžeš uspět. Takže pokud bys měla zájem, moje nabídka trvá.“

„O jakou nabídku jde?“

„Aby ses vrátila k terapii.“

„Asi to nevyužiju. Ale děkuju ti.“

„Potřebuješ s někým mluvit. Myslím to vážně. Jestli nestojíš o mě, najdeme někoho jiného. Dám ti pár jmen.“

„Hele, Tori, je od tebe moc milé, žes mě přišla navštívit. Vůbec jsi to nemusela dělat a já tvůj zájem o mou osobu oceňuju. Ale pomoc nepotřebuju. Ani od tebe, ani od kohokoliv jiného. Mám kolem sebe fůru lidí, se kterými si můžu popovídat.“

„To ráda slyším,“ poznamenala. Pak dodala: „Jmenuj mi alespoň dva.“

Do hajzlu.

Ve skutečnosti jsem nemohla jmenovat ani jednoho.

„O čem přesně si se mnou chceš povídat?“ zeptala jsem se a nezakrývala podrážděnost.

„U tebe se nic nezměnilo, Hallie,“ volila Tori pečlivě slova. „Už od dětství je to stejné. Potlačené vzpomínky zprvu fungovaly jako ochrana, ale později se z nich stalo něco jako rakovina.“

„Jsem v pohodě,“ trvala jsem na svém.

„Pořád ještě si ten den nevybavuješ? Pořád ještě si nevzpomínáš, jak jsi vešla do matčina pokoje?“

„Nevzpomínám. A navíc nevím, jak bys mi mohla pomoct, abych si vzpomněla. Všechno ostatní si vybavuju. Celý dlouhý Halliin život, jasný? Zavraždili mi sestru. Teta a strýc si mě vzali k sobě, ale dávali mi zatraceně najevo, že jsem osina v zadku. Když mi bylo dvanáct, začala jsem řešit stres zvracením. Ve čtrnácti mě jeden kluk přinutil, abych mu podržela, protože jsem si chtěla zaplavat v jeho bazénu. O rok později to všechno vedlo k tomuhle.“

Zvedla jsem zápěstí s jizvami.

„Tak kolik si řekneš za to, abys to všechno dala do pořádku?“ zeptala jsem se kysele.

„Při terapii se lidé nedávají do pořádku,“ odpověděla Tori. „To víš sama. Při terapii se učí žít s tím, co nemůžou změnit.“

„Jo, to už jsi mi kdysi říkala.“

Tori chvíli váhala a pak velmi jemně promluvila. „Hallie,“ oslovila mě, „snažím se tě přimět, abys propojila jednotlivé body. Matka se zastřelila, když ti bylo deset let. Byla jsi u toho, viděla jsi to a utekla. Mozek tě nechce pustit zpátky do toho pokoje. Podle mě je mezi oním dnem a tím, co se seběhlo na střeše kasina, přímá spojitost. Jsi mimořádně chytrá a to, co ti povídám, dávno víš. Ale bojíš se s tím vypořádat, takže si radši zkazíš celý život, místo aby ses s tím vyrovnala.“

Jestli počítala s tím, že jí dám za pravdu, tak mě zná míň, než si myslí. „Hele, Tori, nechci vypadat jako mrcha, ale mohla bys mi dát pokoj?“

Odevzdaně pokrčila rameny. „Samozřejmě,“ přikývla.

„Děkuju.“

Tori vytáhla z kabelky růžový poznámkový blok a propiskou do něj něco napsala. Pak papír vytrhla, přeložila a vsunula mi ho do bezvládné ruky. „Nevím, jestli máš uložené moje číslo, tak jsem ti ho radši napsala,“ dodala na vysvětlenou. „Kdyby sis někdy chtěla promluvit, ozvi se, myslím to vážně. Nebo mi napiš textovku, jestli to máš radši. Kdykoliv, ve dne, v noci. S tímhle nemusíš žít sama, Hallie. Opravdu nemusíš.“

„Jo. Jasně.“

Tori se zadívala z okna. „Ty hory jsou fakt překrásné, viď?“ poznamenala.

„To jsou.“

„Ještě poslední věc, Hallie. Pověz mi něco o sestře.“

„O sestře?“ potřásla jsem hlavou. „O čem to mluvíš?“

„Řekla jsi, že ti zavraždili sestru. Přitom ses o ní nikdy předtím nezmínila.“

„Nic takového jsem neřekla.“

„Jasně.“ Výraz v jejím obličeji se nezměnil.

„Nic takového jsem neřekla,“ opakovala jsem neústupně. „Jsem jedináček. Nemám sestru.“

„Aha. Asi jsem ti špatně rozuměla.“

A bez rozloučení opustila pokoj.

O hodinu později jsem nasedala do taxíku, abych si dojela vyzvednout auto z hotelového parkoviště. A protože špatných zpráv není nikdy dost, když jsem chtěla zaplatit parkovné, automat mou kreditní kartu odmítl. Zřízenec požadoval, abych zaplatila hotově, jenže já neměla čím. Vyložila jsem mu, že jsem ta holka, co tu před pár dny umřela, a požádala ho, aby mi parkovné odpustil. Asi si myslel, že jsem blázen, ale nakonec mě pustil ven bez placení.

Jela jsem a neměla konkrétní cíl. Zůstala jsem bez zaměstnání a bez domova, takže jsem neměla místo, kam bych se mohla uchýlit. Byla jsem rozrušená, nervózní, napružená a roztěkaná jako autíčko na baterky, které malé dítě posílá dálkovým ovládáním nejrůznějšími směry. Zčásti to vyvolala Tori svými výklady – má fakt talent vždycky vystihnout moje slabé místo – a zčásti to způsoboval fakt, že můj mozek byl tak nějak mimo.

Ten pocit se projevoval prapodivnými způsoby, ale nejčastěji návaly stihomamu, při nichž se mi svíralo hrdlo. Jela jsem a najednou jsem zaznamenala, že nemám zrcátko nastavené jako obvykle. A se sedadlem taky jako kdyby někdo hýbal.

První, co mě napadlo, bylo: Že by se mi někdo vloupal do vozu?

Pak za mnou jelo šest bloků černé SUV Ford. Byla jsem si jistá, že mě sleduje. Jde po mně.

Vzápětí uhnulo jinam. Takže mě nesledovalo.

Pořád jsem ujížděla. Na křižovatce s Decatur jsem najela na městský okruh a zamířila na západ. Po obchvatu jsem dojela do severozápadní části města, sjela z dálnice u Charleston Boulevardu a dostala se až k parku Red Rock Canyon. Měla jsem tam roční permanentku a skoro každý týden jsem tu psala nebo courala. Přidala jsem se k procesí turistů, kteří jeli po jednosměrném dvacetikilometrovém okruhu do kopců, a táhla se za nimi, až jsem se dostala k nejvzdálenějšímu bodu okruhu pod nejvyšším vrcholem. Tam jsem zaparkovala a našla si lavičku, kde jsem mohla sedět sama a koukat dolů na údolí s pouští.

Byl další letní den, slunce se s nikým nemazlilo, teplota přes čtyřicet, a to ještě nebylo poledne. V tomhle pekelném vedru má člověk pocit, že se mu loupe kůže. Většina lidí nevydrží dlouho venku, mimo klimatizované auto. Zadívala jsem se dolů na ploché údolí, kde rostly volně roztroušené juky, nízké keře sarcobatů a kaktusy. Vysušená řečiště potoků plná poházených kamenů, které sem zanesla uhánějící voda z monzunů, vypadala jako měsíční krajina. Tam, kde plošina na vzdálenějším konci údolí končila, se zvedaly kamenné kopce odhalující jednotlivé geologické vrstvy v odstínech smetanově světlé, béžové a rezavé barvy.

Tohle bylo jedno z mých nejoblíbenějších míst. Když jsem byla malá, matka mě sem vodila. Vykládala mi, že ty kopce tam stojí už miliony let a další miliony let tam budou stát, ale to už my dvě budeme v pánu. Neměla jsem páru, co si pod tím mám představit, ale připadalo mi, že je to pěkně dlouhá doba. A taky jsem netušila, že matka nás opustí tak brzo.

Matka.

Když umřela, byla jsem hodně malá, takže mi teď připadá trochu neskutečná. Znám ji hlavně z fotek. V hlavě mám na ni pár rozmazaných vzpomínek, to je všechno. Ale v Red Rock je najednou jako živá. Slyším ozvěnu jejího hlasu, jak mi zpívá, a cítím její hebkou dlaň, kterou mě držela za ruku. Vidím, jak zavřela oči, zvedla bradu a vychutnávala si poryvy teplého větru.

Byla to moc chytrá, velmi uzavřená a skrz naskrz nešťastná žena. Živila se jako profesorka románských jazyků na lasvegaské univerzitě a jsme si hodně podobné, byla vysoká, nepřirozeně hubená a měla tmavé vlasy. Svého času získala Rhodesovo stipendium, ale jinak v restauracích kolem sebe viděla ďábly a mimozemšťany s křídly, věřila, že ji špehuje myčka, a někdy ve svém pokoji zhasla světla a zůstala tam i několik dní. Než se její stav zhoršil, vydala se na nějakou vědeckou konferenci do Říma a tam se vyspala se starším ženatým chlápkem z Cambridge. Výsledkem toho úletu jsem byla já. Ona mu o dítěti nikdy neřekla a mně nikdy neřekla, kdo to byl. Všechno jsem se dověděla od strýce několik let po matčině smrti.

Trvalo mi pěkně dlouho, než jsem jí přestala vyčítat, že si vzala život. Ale za schizofrenii nemohla a nenechala mě tu samotnou schválně. Ne, nemohla za to, že hlasy v její hlavě byly silnější než ona. Celou dobu žiju s obavou, že se jednoho dne vydám po stejné cestě.

Že přijde den, kdy i já začnu slyšet hlasy.

Proto mě tak strašně děsil ten divný pocit přeplněnosti, který jsem měla v hlavě.

Hlasy jsem neslyšela. To ne. Ale vypadalo to, že si pamatuju události, které jsem nikdy neprožila. Zírala jsem do hlubiny kaňonu, zatímco lidé přijížděli a odjížděli. Vystoupili z auta, ocenili vyhlídku, chvíli si povídali, zasmáli se. Neznala jsem je, přesto jejich obličeje odstartovávaly záblesky vzpomínek. Jak jsem je sledovala, vybavovala jsem si lidi, s nimiž jsem se setkala, a místa, která jsem navštívila. Dokázala jsem si to všechno představit velmi ostře, jako bych to viděla na televizní obrazovce, potíž byla jenom v tom, že jsem ty lidi ve skutečnosti nikdy nepotkala. Neznala jsem ani ty lidi, ani ta místa.

Jako kdyby mě nějaký živý sen pronásledoval do skutečného života.

Co se to se mnou děje?

Myslela jsem si – doufala jsem –, že se mi myšlenky v nerušeném klidu hor trochu zklidní a zpomalí. Ve skutečnosti to bylo ještě horší. Mysl pracovala stále rychleji, bolest hlavy sílila. Potřebovala jsem odtamtud vypadnout. Neměla jsem kam jít, ale potřebovala jsem být v pohybu.

Tak jsem se jedním rychlým pohybem zvedla z lavičky a otočila se. Díky tomu jsem uviděla stát na vzdálenějším konci parkoviště nějakého muže vedle černého SUV značky Ford. Sotva jsem se na něj podívala, zalezl zpátky do auta. Neměla jsem čas soustředit se na jeho podobu. Byl mladý. Vysoký. Svalnatý. Dlouhé světlé vlasy. To je všechno, čeho jsem si stačila všimnout. Sotva dosedl na sedadlo, motor zaburácel a ford vyrazil po klikaté horské silničce pryč.

Černé SUV.

Myšlenky se mi zase bláznivě rozletěly.

Byl to stejný vůz, který za mnou jel několik bloků, když jsem se prodírala městem?

Že by mě opravdu někdo sledoval?

Už jsem nevěděla, jestli mám věřit tomu, co mi mozek napovídá. Netušila jsem, co je skutečnost a co představa.

Paranoia.

U matky to začínalo úplně stejně.

4

Poslední člověk, kterého bych chtěla žádat o pomoc, byl Nico Tosis. Můj řecký bývalý přítel, co mě 4. července pomocí pár esemesek poslal do kytek. Jeho obličej jsem fakt vidět netoužila. Na druhou stranu pracoval v recepci hotelu Red Rock Casino, tak mě napadlo, že by mě tam mohl na pár dní ubytovat, než se rozhodnu, co dělat dál.

Ve vstupní hale stála dlouhá fronta lidí, kteří se přihlašovali a odhlašovali. Nico vypadal otráveně a můj vstup na scénu mu na náladě nepřidal. Zachytila jsem jeho pohled a ukázala k baru, aby tam za mnou na pár minut přišel, až bude mít chvíli volněji. Usadila jsem se uprostřed haly pod bílým lustrem ve tvaru rakety.

Z místa, kde jsem seděla, jsem viděla, jak Nico jedná s hosty. Byl dost velký hezoun, klidně by mohl dělat modela, o tom není pochyb. Ve skutečnosti se pokusil v modelingu prorazit, když bydlel v Los Angeles, ale to je fuška i pro hodně krásné lidi. Měl nepoddajné černé vlasy, husté a kudrnaté, a hranatý obličej. Byl o pár centimetrů menší než já a taky o pár let mladší, ale to mi nikdy nevadilo. Hned při prvním setkání mě dostaly jeho bezbranné hnědé oči a aténský přízvuk. Sex s ním byl obstojný – ne že bych měla pro srovnání moc zkušeností. Známosti jsem nevyhledávala a nezávazné seznamování mi prostě nejde, takže bych muže, kteří se mi dostali až do postele, spočítala na prstech jedné ruky.

Seznámili jsme se díky mé práci. Dělala jsem na reklamním prospektu k novému typu naslouchátka a Nico jako malý kluk prakticky ohluchl na jedno ucho. Zařízení mu neuvěřitelně pomohlo a já dostala za úkol napsat o něm medailonek. Od rozhovoru jsme přešli k večeři a od večeře k sexu. Výsledkem byl nejdelší vztah mého života. Dva roky. Jednoznačně osobní rekord.

Jasně, ta záležitost s našimi jmény nás měla varovat. Celebrity dostávají roztomilé pseudonymy jako Brangelina. Na mě vyšla HalliTósa. Mít přezdívku po smrdutém dechu, co víc si člověk může přát.

Než za mnou Nico přišel, čekala jsem v hale skoro hodinu. Nemohla jsem mu vyčítat, že se mnou nechce mluvit. Nejspíš si myslel, že ho budu prosit, aby se vrátil, nebo že ztropím scénu a začnu ho do jeho krásného obličeje mlátit. Když na mě koukal, měl v očích smutek, to mu musím nechat. Jo, tři měsíce mi za zády obdělával spolubydlící, ale uznávám, dobrý pocit z toho neměl.

„Hallie, je mi to moc líto,“ začal. Pár dní jsem ten přízvuk neslyšela a štvalo mě, že mi při něm pořád trochu měknou kolena.

„Jo. Mně taky.“

Čekala jsem na další projev upřímnosti a předpokládala, že by to mohlo být třeba Nikdy jsem nechtěl, aby to takhle dopadlo.

„Nikdy jsem nechtěl, aby to takhle dopadlo,“ prohlásil Nico přesně podle scénáře. „Nás s Mishawn ani nenapadlo, že se nám do toho připletou emoce.“

„Jistě.“

Nico nejspíš mluvil upřímně. Byl sice fešák, ale v mnoha ohledech pořád ještě malý kluk. Vždycky mi připadal neuvěřitelně naivní. Zato moje bývalá spolubydlící, to je straka, která jen kouká, kde by si mohla přilepšit. Mishawn dělá tanečnici v Cirque du Soleil a má nesmyslně ohebné tělo. Měla jsem být ve střehu od chvíle, kdy se s Nicem poprvé setkala a já zahlédla v jejích očích hladový pohled. Jenže jsem asi taky byla trochu naivní.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Nico. „Jak se ti vede?“

Neměla jsem chuť zásobit ho posledními novinkami. Chlast, drogy, smrt.

„Hele, nepřišla jsem, abych nás zkoušela dát zase dohromady,“ ujistila jsem ho. „Ty chceš Mishawn, tak si ji užij. Ale dávej si na ni bacha, Nicu. Vždycky chce víc, než má.“

Nasadil nechápavý výraz, jako by nevěděl, co tím myslím. Dávala jsem jejich vztahu maximálně čtyři měsíce.

„Tak proč jsi tady?“ zeptal se.

„Potřebuju se někde zašít. Jen na pár dní, než si něco najdu. Říkala jsem si, že bys mě mohl ubytovat v hotelu.“

„Máme úplně plno,“ zamračil se Nico. „Nemohla bys zůstat u tety a strejčka?“

„Sám víš, jak to mezi námi je,“ namítla jsem. „Každá večeře je pro tetu příležitost, aby mi vykládala, co dělám v životě špatně.“