Oliver Pötzsch

DAS MÄDCHEN UND DER TOTENGRÄBER

Ein neuer Fall für Leopold von Herzfeldt

Copyright © 2022 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2022 by Ullstein Paperback Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Jacket photo © by

Karte von Wien © by Peter Palm

Translation © 2023 by Tomáš Kurka

ISBN 978-80-242-9362-2

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Epilog

České vlivy na vídeňskou němčinu

Doslov

Pro Katrin, mé stále důležitější sluníčko!

Za to, že jsi mně (a Augustinovi) od začátku důvěřovala…

Stárnout po tvém boku je jako každodenní doušek ze studny s živou vodou!

A pro jistého malého belgického detektiva,

jehož příběhy jsem během psaní často četl.

Velké finále s definitivním vyřešením zápletky je věnováno Vám,

monsieur Hercule Poirote!

„Nejprve jsem neviděl nic, horký vzduch unikající z komory rozechvíval plamen svíčky, ale pak, když mé oči přivykly přítmí a rozeznávaly podrobnosti, se pomalu ze zvířeného prachu vynořovala zvláštní zvířata, sochy a zlato, všude se třpytilo zlato.“

Howard Carter o objevu Tutanchamonovy hrobky

Dramatis Personae

Vídeňské policejní ředitelství

inspektor Leopold von Herzfeldt

inspektor Erich Loibl

vrchní inspektor Paul Leinkirchner

vrchní policejní rada Moritz Stukart

Julia Wolfová, policejní fotografka

Vídeňský ústřední hřbitov

Augustin Rothmayer, hrobník

Anna, osiřelá dívka

správce hřbitova

Vídeňský archeologický spolek

profesor Alfons Strössner

Charlotta Rapoldyová, Strössnerova dcera

Dr. Clemens Rapoldy, Strössnerův zeť

profesor Walter Kerfeld, vyučující na univerzitě

Dr. Alexander Dedekind, ředitel egyptských a orientálních sbírek

Dr. Friedrich Carl Knauer, ředitel vídeňské zoologické zahrady v Prátru

Carl Rebers, Knauerův asistent

profesor Eduard rytíř von Hofmann, ředitel ústavu soudního
lékařství

arcivévoda Rainer Rakouský, člen císařské dynastie

Další osoby

Adelheid Rinsingerová, Leova bytná

tlustá Elli, majitelka nevěstince U Modrého dragouna

Bruno, vyhazovač u Dragouna

Margareta, Juliina přítelkyně

Saidrovuni, náčelník kmene Matabelů

Eugen Lenz, ošetřovatel zvířat

Jurek, vůdce kanálových krys

páter Gregor Mayr, egyptolog

Dr. Adolf Landinger, egyptolog

Z knihy Pohřební kulty jednotlivých národů,

sepsané Augustinem Rothmayerem

ve Vídni roku 1894

Egyptská mumifikace je téměř uměleckou disciplínou a bezpochyby patří k nejdokonaleji propracovaným pohřebním rituálům na světě. Egypťané ji technicky zdokonalovali několik tisíc let.

Řecký dějepisec Herodot uvádí, že balzamovači zavedli nosem do lebky dlouhý zahnutý železný nástroj a rozmělnili jím mozek, který následně hákem důkladně vyškrabali ven. Poslední zbytky mozku byly rozpuštěny olejem, nalitým do lebky rovněž nosním otvorem. Poté balzamovač otevřel tělo ostrým obsidiánovým nožem a vyjmul vnitřnosti. Dutinu břišní vypláchl palmovým vínem s rozmělněnými bylinami. Poté bylo tělo vyplněno pruhy plátna, sáčky s natronem a pilinami. Na závěr své práce balzamovač nebožtíka zašil a uložil na sedmdesát dní do sodného louhu. Po uplynutí lhůty byla mumie vysušena, obalena pruhy plátna a uložena do sarkofágu.

Ve starém Egyptě bývalo v dobách první a druhé dynastie zvykem, že během faraonova pohřbu byli mumifikováni i mnozí sloužící a královští úředníci, kteří provázeli svého pána do hrobu. Většina z nich v době vládcovy smrti ještě žila. Proto byli rituálně usmrceni, většinou kamennou sekerou, prostřednictvím hadího uštknutí nebo jiným jedem. Stávalo se, že jed člověka neusmrtil, ale pouze ochromil.

Poměrně velký počet ubožáků zřejmě podstoupil svou vlastní mumifikaci zaživa. Dokonce ani já, hrobník, si nedokážu představit, jakým hrůzám pomalého umírání byli tito faraonovi podsvětní průvodci vystaveni.

Prolog

Egypt, kdesi poblíž zřícenin starověkého města Veset,
pozdní jaro roku 1892

Profesor Alfons Strössner, významný vídeňský učenec a celosvětově uznávaný egyptolog, klopýtl o hromádku uschlého velbloudího trusu. Stačil jen vyslat k žhnoucímu slunečnímu bohu Re šťavnatou kletbu a už se válel v písku.

Jazyk se mu lepil na vyprahlé patro jako kus hadru, vlasy měl plné prachu, který mu pronikal do nosu, očí a uší a pekelně pálil, stejně jako žhavá duna, do níž se zabořil. Sáhl po polní láhvi a lačně vypil posledních pár doušků, které mu zbývaly. Pak se posadil. Zabloudil jako nějaký snobský britský lord na výletě. Jak se mu to mohlo stát? Kolem se až k obzoru táhly nekonečné písečné přesypy. Pěkně jeden za druhým, jako vlny hnědožlutého moře. Tu a tam z nich vyrůstaly strmé skalní útesy a hory. Za jednou z nich se skrývala nekropole Dér el-Bahrí, odkud před několika hodinami vyrazil. Jenže kde přesně ji hledat? Nevzdálil se pravděpodobně víc než několik mil, ale stezky vinoucí se mezi kopci si svou nepřehledností nezadaly s labyrintem.

Alfons Strössner odešel z pohřebiště, protože potřeboval trochu klidu. Už několik týdnů sdílel se svými rakousko-uherskými kolegy nepatrný stan, a přitom by s nimi za normálních okolností nevydržel ani ve velké posluchárně vídeňské univerzity. Nyní se tísnili na necelých deseti čtverečních metrech, oddělených od egyptské pouště pouze tenkým plátnem. Obtloustlý páter Gregor Mayr chrápal a neustále mlaskal, Adolf Landinger lamentoval nad počasím a žlučovité komentáře starého oponenta, Waltera Kerfelda, se už nedaly snést… Prostě musel alespoň na pár hodin pryč.

Z vědeckého hlediska si přitom neměl na co stěžovat, naopak. Archeologické naleziště Dér el-Bahrí bylo ztělesněným snem každého egyptologa! Denně vydávalo vědcům své poklady v podobě mumií, šperků, amuletů, vzácných sošek a dalších starověkých památek. Jednotlivé egyptologické výpravy strážily svá přidělená území stejně žárlivě jako stará panna ženicha, který jí konečně vběhl do náručí. Každá země vyslala do Egypta své nejučenější odborníky, kteří usilovali o to, aby právě oni odvezli domů ty nejcennější vzácnosti – ke slávě své vlasti.

Profesor vstal, nasadil si tropickou helmu potaženou plátnem a nejistě se rozhlédl. Jeho jankovitý velbloud ho vyhodil ze sedla již více než před hodinou a odběhl pryč. Mizerné hovado, pomyslel si mrzutě učenec. Vracel se do tábora pěšky a zřejmě někde mezi skalami špatně odbočil. Nemohl být daleko, ale terén byl zrádný a posetý propadlinami zasypanými jemným pískem. Pokud se do nich člověk zabořil, těžko se dostával ven.

Profesor si uvědomoval, že jestli si nedá pozor, stane se brzy sám mumií. Mezi rozžhavenými pouštními dunami vyschl člověk dřív, než by stačilo shnít padavče. Už teď cítil, že na něj jdou z nedostatku tekutin mdloby. Neměl by volat o pomoc? Ale kdo by ho tady slyšel? Snad jen pár prašivých šakalů! Proč si s sebou nevzal víc vody?

Ústa i hrdlo měl úplně vyschlé a jen s námahou se dokázal soustředit.

Vztekle odhodil prázdnou plechovou láhev. Odskočila od skály a třesk se několikrát odrazil od dalších balvanů. Kamsi se odkutálela jako kulička poskakující po schodech.

Profesor se zarazil.

Po schodech?

Zvědavě přistoupil ke skále. Opravdu, přesně v místech, kam odhodil láhev, objevil otvor o velikosti dlaně. Zřejmě jím propadla někam dolů… Strössner si klekl a vzrušeně odhraboval písek a odklízel úlomky kamene. Brzy odkryl tunel vedoucí do hlubin. Příkré kamenné stupně se ztrácely v přítmí. Dalo se předpokládat, že silná písečná bouře před několika dny odvála duny, pod nimiž byla šachta tisíce let ukrytá.

Strössnerovi divoce bušilo srdce a pravá ruka se začínala třást – buď rozrušením z nenadálého objevu nebo v důsledku choroby, jež ho v poslední době trápila. Rychle doběhl pro batoh, který nechal ležet stranou v písku. Měl v něm lopatku a petrolejovou lampu. Škrtl sirkou, zlomila se, stejně jako druhá, až napotřetí se mu podařilo zapálit knot.

Sestoupil do šachty a již po několika krocích se bořil do písku, jímž byly schody pokryté. Jako zběsilý se oháněl lopatou, aby se dostal dál. Zapomněl na žízeň i na únavu a prohrabával se níž a níž. Železný list nástroje narazil na cosi tvrdého. Profesor prohrabal písek, vytáhl z něj na světlo mumifikovanou hlavu a vzápětí i vyschlou ruku. Zklamaně ji odhodil. Ne, tohle nebyla pečlivě nabalzamovaná mumie významného kněze nebo dokonce faraona. Jen bědné pozůstatky neznámého nebožtíka.

Možná je to mrtvola vykradače hrobů?

Strössner si byl skoro jistý, že se lupiči nedostali až do hrobky. Nenarazil ještě na tak zvané falešné dveře ani na pohřební komoru. Nervózně se rozhlédl. Staří Egypťané líčili na zloděje důmyslné pasti, smrtící nástrahy a jedy, o nichž současná věda mnoho neví… Nic podezřelého neobjevil, a tak se znovu pustil do usilovné práce. Odhazoval písek tak dlouho, až se dostal ke stěně vyzděné z cihel. Byla posetá hieroglyfy a co hlavně – zcela nepoškozená. Nebyl na ní patrný ani škrábanec.

Strössnerův sluncem spálený obličej zářil spokojeným úsměvem.

No vida…

V mihotavém světle petrolejky rozeznal symbol Usira, vládce podsvětí. Další znaky patřily Thovtovi, bohu moudrosti a magie. Ostatní hieroglyfy nedokázal v příšeří určit. Ale jedno věděl s naprostou jistotou: hrobka nebyla vyloupena. Možná zde nalezl místo svého posledního odpočinku dosud neznámý faraon. Takový objev vejde do dějin!

Strössner na okamžik zaváhal, pak pevně sevřel lopatku oběma rukama a prorazil do stěny otvor. Zvedl se prach a ze stěn šachty se valily proudy písku, podobné vodopádu. Zavalily profesora téměř až po boky. Znepokojeně pohlédl vzhůru. Zdánlivě nekonečně daleko se rýsoval nepatrný obdélník, jímž dolů dopadaly slabé sluneční paprsky. Pokud by se dovnitř sesunul další písek, pohřbil by Strössnera zaživa. Možná až za stovky let narazí vědci na jeho vyschlou mrtvolu, ležící vedle nešťastného vylupovače hrobů. Přeběhl mu mráz po zádech.

Teď se nesmím vzdát!

Znovu udeřil lopatou do zdi. Konečně povolila. Do temného prostoru za ní dopadly úlomky cihel. Z otvoru o velikosti hlavy vycházel nasládle hnilobný zápach. Připomínal kadidlo. Profesor ho znal až příliš dobře. Třesoucí se rukou ohmatal skulinu a pak si dovnitř posvítil petrolejkou. Mihotavé světlo klouzalo po zdech hrobky vylámané do skály a pomalované nesčetnými obrazy.

Panebože…

Uprostřed místnosti stál sarkofág. Již nebylo pochyb. Profesor se díval do pohřební komory. Chvěl se nečekaným štěstím tak silně, že málem upustil lampu.

Nedotčená hrobka! A k tomu s Thovtovými symboly a podivnými znaky na sarkofágu… A navíc i s namalovaným okem…

Jedno znamení ho zaujalo nejvíc – ruka s rozpřaženými prsty. Jako varování.

Profesor uchváceně zíral na ten zázrak a vůbec si neuvědomil, že se do šachty i nadále sype písek. Zrnko za zrnkem, centimetr za centimetrem, jako když se plní přesýpací hodiny. Pramínky se změnily v říčky a v řeky a najednou se dolů řítil úplný příval.

Strössner překvapeně vykřikl a snažil se vyhrabat na povrch podzemního písečného jezera. Klesal však stále hloub. Koutkem oka si všiml, že písek již zasypal otvor do pohřební komory a pohřbil lucernu i s lopatou…

Za okamžik se nemohl ani pohnout a stál uvězněný v stoupající mase až po krk. Zoufale zaskřehotal, jiného zvuku již nebylo vyprahlé hrdlo schopno. Hlavou mu bleskla strašlivá myšlenka.

Ta ruka… byla skutečně varováním… nebo kletbou! Padl do pasti!

Přímo před nosem mu přeběhl vruboun, malý černý brouk. Další ho polechtal na uchu. Měl pocit, že slyší šramot drobných hmyzích nožek.

Scarabeus sacer, uvědomil si. Vruboun posvátný, posel smrti. Mé smrti…

„Pane profesore, jste to vy?“

Na okamžik myslel, že v mrákotách slyší sám sebe. Ale poté si uvědomil, že kdosi volá shora. Z míst, odkud dolů dopadal již jen zcela nepatrný proužek světla. Poznal hlas svého oponenta, Karla Kerfelda. Nikdy by si nepomyslel, že ho tak rád uslyší.

Odkašlal si a vyplivl písek. „Jsem… zasypaný…,“ zasupěl.

„Proboha živého, pane profesore! Hledali jsme vás všude! Chvála budiž Panence Marii, že vyslyšela mé modlitby!“ To byl páter Gregor Mayr. Strössner měl pocit, že již rozeznává i obličeje. Gregorův, Kerfeldův i šedivé, propadlé tváře doktora Adolfa Landingera… Kolegové se vydali na záchrannou misi a nalezli ho v poslední chvíli.

„Provaz!“ vykřikl. „Rychle!“

S nadlidskou námahou se mu podařilo vyprostit z písku paže. Sáhl po laně, které se kmitalo před jeho zalepenýma očima, pevně se ho chytil a nechal se vytáhnout. Nahoře zvracel vyčerpáním, ležel a jen se bezmocně třásl. Tři zachránci na něj zírali, jako by právě vylezl z podsvětí.

Někdo mu podal láhev a profesor ji lačně vypil. Pak počastoval kolegy jednoho po druhém naléhavým pohledem. Otřel si z koutků očí písek a promluvil tichým, chraptivým hlasem.

„Pánové, co vám teď sdělím, zůstane jen mezi námi. Našel jsem neporušenou hrobku. Objev tisíciletí! Nehodlám se o něj dělit s Brity, Francouzi, o frickách ani nemluvě. Nesmí se o něm dozvědět ani místní velbloudáři. Ten hrob je senzací, která patří jen Rakousku! Můžu se spolehnout na vaše čestné slovo? Je to povinnost vůči naší vlasti!“

Všichni mlčky přikývli na znamení souhlasu. Jen Walter Kerfeld se tvářil nedůvěřivě, ale prozatím se zdržel svých obvyklých komentářů.

Pak začal profesor Alfons Strössner již pevnějším hlasem vyprávět. Nikdo z přítomných netušil, že ohromující nález je všechny strhne do záhuby.

Kapitola 1

O dva roky později ve Vídni, květen 1894,
dvanáctý okres, večer

„Tři, dva, jedna, teď!“

Směs magnézia, chlorečnanu draselného a sulfidu antimonitého s hlasitým třeskem vzplála. Ozval se sykot, do výše stoupal kouř a potemnělou kůlnu na krátký okamžik ozářil prudký záblesk. V prostoru vyrostla světelná aura ve tvaru zvonu. Julii to stále ještě připomínalo zázrak, i když samozřejmě věděla, že jde o celkem obyčejnou chemickou reakci. Vlastně na ní nebylo nic zvláštního, stejně jako na hříšně drahém fotoaparátu značky Goldmann se širokoúhlým objektivem a stativem. To byl také jen „zázrak“ techniky. Když zavelela, ustrašený strážník vedle ní zapálil hořlavý prášek. Ve stejném okamžiku stiskla spoušť. Clona se otevřela a propustila světlo na zadní skleněnou desku potřenou vrstvičkou bromidu stříbrného. Od této chvíle na ní byla zachycena celá scéna: okna pokrytá pavučinami, převržené plechovky s barvami, povalující se na podlaze z udusané hlíny, střepy a rozbité láhve v policích. A také krev, která na fotografické desce získala černou barvu… Přístroj však zachytil především mladíka s rozhozenýma rukama a děsem doširoka otevřenýma očima. Ležel na zádech a podobal se ukřižovanému Kristu.

Ježíš z dvanáctého okresu na sobě neměl kalhoty a byl ubodaný. Ovšem nejen to.

„To je ale zatracený svinstvo,“ zabručel inspektor Erich Loibl. „Horší než naproti na jatkách v Sankt Marxu. No jo, jen to tady tak nesmrdí. Teda spíš jinak.“

Kůlna patřila k barvírně a ve vzduchu se vznášel slabý zápach leptavých bělidel. Stoupal z převrácených plechovek.

Julia mlčky odšroubovala fotoaparát ze stativu a snažila se potlačit třes rukou. Dobře si uvědomovala, že ji půltuctu přítomných mužů pozorně sleduje. Při jednom ze svých prvních výjezdů na místo činu se pozvracela. Pachatel zavraždil svou manželku kladivem a smrtící nástroj zůstal vězet v lebce. Samozřejmě se na policejním ředitelství začalo hned říkat, že ženské nejsou na takovou práci stavěné. Jsou moc citlivé a ubrečené. Reptalové se už nezmiňovali o tom, že vedle ní zvraceli i dva ostřílení strážníci. Na ni měli pánové přísnější měřítka.

„Skončila jste?“ zeptal se Loibl, postávající fotografce těsně za zády. Vodnatýma očima bloudil znuděně po prostoru. I přes zápach bělidel cítila, že z inspektora táhne alkohol. Pravděpodobně ho vytáhli z nějakého výčepu a teď vypadal, že by se tam rád co nejrychleji vrátil.

„Ještě udělám pár záběrů zblízka,“ odpověděla Julia. Vyměnila objektiv a přidřepla, i když si dobře uvědomovala, že jí policisti budou civět na zadek. Na zadní straně fotoaparátu nastavila vzdálenost a pak pokynula strážníkovi, který stále ještě zápolil s neskladným aparátem – kaučukovým měchem, z nějž vedla hadička, k jejímuž konci byla připevněná hořící svíčka. Malé kapesní zrcátko sloužilo jako odrazová plocha. Julia si blesk sestrojila sama.

„Připraven?“ zeptala se.

Strážník nevrle přikývl a stiskl měch. Prášek byl vyfouknut do plamene, vzplál, znovu se ozval sykot a nebožtíka na okamžik zalilo bílé světlo provázené oblakem kouře.

Mrtvému nebylo víc než sedmnáct nebo osmnáct let. Oblečený byl do obnošené a na mnoha místech děravé košile, zcela nasáklé krví. Vrah mladíkovi uštědřil nejméně tucet bodných ran. Zapíchl ho jako krysu. Julia zabloudila pohledem k nahému podbřišku. V záplavě krve neviděla podrobnosti, ale na první pohled bylo znát, že mrtvole cosi důležitého chybí. Tam, kde by měl být šourek, zela rozšklebená rána. Odříznutý byl i penis, zůstalo po něm jen pár šlach.

Udělalo se jí špatně. Odvrátila se a postavila fotoaparát na zem. Cítila, že ji strážníci sledují dychtivými pohledy. Jako dravci číhající na kořist. Nestačila se ani převléci, takže na sobě měla úzké zelenkavé večerní šaty, přes něž si přehodila tenký plášť. Původně si dnes, v sobotu před letnicemi, chtěla někam vyrazit s Leem, ale z toho pochopitelně sešlo.

„Všechno v pořádku, slečno Wolfová?“ zeptal se Loibl. Znělo to skoro účastně, ale jen skoro. „Nestačily by už ty fotky?“

„Až budu hotová, tak vám řeknu. Blesk prosím.“

Ještě třikrát zasyčel hořící prášek a teprve pak byla spokojená. „Teď už mám všechno,“ procedila přes sevřené rty a uložila Goldmannův přístroj do dřevěné bedýnky. „Proboha, kdo tohle mohl udělat?“ zašeptala spíše sama pro sebe. „A proč?“

„Kdybyste byla chlap, tak byste to věděla. Muž bez ptáka a pytlíku už holt není muž.“ Loibl si posunul buřinku do týla. Znechuceně ukázal na mrtvolu, ozářenou mihotavým světlem petrolejových luceren. „Podívejte se na něj. Má docela hezký ksichtík. Určitě šlapal chodník. Předpokládám, že lovil zákazníky v cizím revíru. A asi ne jednou. Někdo z pasáků se postaral o to, aby už nikdy nepytlačil. A aby to nenapadlo ani nikoho jiného.“ Ukázal na převrácené plechovky. „Přepadli ho na ulici a odtáhli sem. Došlo ke krátkému zápasu a klučina se sladkou prdelkou byl v pánu. Živit se láskou je tvrdá řehole. Naproti v Prátru se hošové prodávaj za pár grošů, některým není ani čtrnáct. Možná se chtěl udělat pro sebe a jeho šéfovi se to nelíbilo. No nic, stejně se asi nikdy nedozvíme, jak přesně to bylo.“

„Takže varování pro ostatní prostituty?“ zeptala se Julia. „Hm, tak proč ho tahali sem, kde ho nikdo nevidí?“

Ještě jednou se podívala na mrtvého. Měl příjemný obličej, téměř s ženskými rysy. Teprve nyní si všimla trochy růže nanesené na tvářích, na ústech byly patrné stopy rtěnky. Její používání se dostalo do módy až v poslední době díky francouzské herečce Sarah Bernhardtové. Mladík vypadal jako polámaná panenka, kterou někdo vyhodil do smetí.

„Řekl bych, že dost důrazné varování. Stejně se to rozkřikne, ať už ho nechali válet kdekoliv,“ podotkl Loibl nevrle. „Už jsem něco podobného viděl. Naproti v Leopoldstadtu, hned vedle Prátru. Ale to už je dýl. Otázkou je, jestli mu jeho chloubu uřízli předtím, než ho ubodali, nebo až potom. No, není to zrovna hezký pohled. Ale o nic hnusnější, než když si to dva chlapi rozdávají jako psi. Nemyslíte, slečno?“ dodal a mrkl na ni.

„Jako muž s tím máte jistě větší zkušenosti,“ odsekla Julia a skládala desky.

Zchátralá kůlna se nacházela v Meidlingu, v dvanáctém okrese. Hned za ní tekla Vídeňka, jejíž vody odnášely páchnoucí chemikálie ze sousední barvírny. Občas se řeka zbarvila barvou rudou jako krev. Okolní dělnická čtvrť byla dost nebezpečným místem, posetým sešlými dílnami, fabrikami, koželužnami a temnými činžáky, kde se ve stísněných místnostech tísnily desítky chudých nájemníků. Jeden ze sousedů zaslechl křik a šel se podívat, co se děje. Za půl hodiny na místo činu dorazili strážníci a inspektor Loibl z vyšetřovací sekce.

Julia přišla o něco později. Telefonát ji zastihl u večeře. Již oblečenou na schůzku s Leem. Políbila dcerku, svěřila ji tlusté Elli, popadla fotoaparát se stativem a spěchala sem. Kdyby věděla, co ji čeká, raději by si večeři odpustila.

„Kdy dostaneme fotky?“ zeptal se Loibl a znuděně se šťoural párátkem v zubech. Jako jeden z mála policistů z vídeňské direkce nekouřil, nebo alespoň ne pořád. Honosil se bujným mrožím knírem, byl hubený a vyčouhlý jako tyčka k fazolím. Tím se zásadně lišil od svého přímého nadřízeného, vrchního inspektora Paula Leinkirchnera, muže podsaditě buldočí postavy. Julia byla ráda, že se na místě činu setkala s Loiblem. Leinkirchner by okamžitě posměšně komentoval každé její zaváhání. Erich Loibl byl proti němu učiněný dobrák.

„Přinesu je v pondělí, bude to stačit?“

„Bohatě,“ souhlasil Loibl. „Případ je stejně úplně jasný.“ Přehodil si párátko z jednoho koutku úst do druhého. „Akorát nechápu, proč musíme najednou všechno fotografovat. Už tak se topíme v papírech! Pošlu pár chlapů, ať se poptají po okolí. Některý z hošanů určitě promluví. Tihle teplouši jsou ukecanější než dámy při dýchánku v kavárně u Sperla.“ Suše se zasmál a málem přitom spolkl párátko.

Julia mlčky sklapla stativ z jasanového dřeva a uložila ho do látkové tašky. Nehodlala se s inspektorem pouštět do diskuze. Mohla by si ho znepřátelit a ohrozit tím své postavení. Potřebovala práci a peníze. Léky pro Sisi stály nehorázné sumy.

Uhladila si šaty, narovnala klobouk a zvedla stativ s kufříkem. Naposledy se podívala na hrůzně zřízenou mrtvolu a zeptala se: „Jestli mě už nepotřebujete…?“

Inspektor zrovna dával pokyny strážníkovi v tmavozeleném služebním plášti. Krátce vzhlédl. „Ne, to by bylo všechno, slečno Wolfová. Počkáme na vyšetřujícího soudce a pak začne skutečná policejní práce. To už je chlapská záležitost.“

Julia ve večerních šatech už byla skoro u dveří, když za ní Loibl ještě křikl: „Možná byste se před schůzkou měla trochu přepudrovat. Jste nějak bledá. Přeju hezký večer!“

Pár mužů se rozesmálo a Julia mlčky vyšla z kůlny ven.

Mezitím se setmělo a táhlo na osmou. Bylo teplo, a dokonce i v Meidlingu páchnoucím bělidly a mořidly se ve vzduchu vznášel náznak blížícího se léta.

Ubodaný mladík ho už nezažije, pomyslela si a vzpomněla si na Loiblova slova. Otázkou je, jestli mu jeho chloubu uřízli předtím, než ho ubodali, nebo až potom…

I přes vlahé počasí jí přejel mráz po zádech. Možná by si s Leem ještě mohla někam vyrazit. Alespoň by přišla na jiné myšlenky.

Poblíž zazvonila koňská tramvaj. Julia počkala, až vůz zastaví v blízké stanici, a nastoupila. Zůstala stát mezi zpocenými lidmi, očividně vyčerpanými z práce, a pevně se chytila držadla. Zavřela oči a pokoušela se myslet jen na dcerku. Sisi pravděpodobně už spala a snad se jí zdálo něco hezkého.

Julia tušila, že její sny dnes v noci tak poklidné nebudou.

* * *

Leo si promnul oči a pokusil se přes hustý závoj cigaretového kouře rozluštit své rukopisné poznámky.

„Vážení kolegové, krev většinou nevypadá tak, jak ji popisují autoři laciných detektivek,“ pokračoval v přednášce a pokoušel se mluvit zřetelným hlasem, i když se cítil velmi unaveně. „Je to velmi zvláštní tekutina, jak říkal již starý dobrý Goethe. Pravděpodobně víte z vlastní zkušenosti, že může mít v podstatě jakoukoliv myslitelnou barvu. Záleží na stupni vyschnutí. Škála sahá od rezavě červené přes hnědou až po zeleně nažloutlou…“

Odkašlal si a vzhlédl. Světlo dvou plynových lamp na dřevem obloženém stropě se jen s námahou prodíralo oblaky cigaretového kouře. Při pohledu na přibližně dva tucty policistů si Leo náhle nebyl jistý, jestli alespoň někdo z nich již spatřil krev na vlastní oči. Většina z nich byla dost mladá. Teprve loni dokončili studia práv a nastoupili do služby na vídeňském policejním ředitelství. Všichni očividně pocházeli z lepších rodin a zřejmě se vyznali více v koňských dostizích, ženách a drahých doutnících než ve vraždách a úmrtích. Prostě typicky zhýčkaná zlatá mládež.

Jako já. Až na zkušenosti s vraždami…

„Pachatel často vražedný nástroj pečlivě omyje, ale stopy krve přesto zůstávají lpět na místech, která nejsou pouhým okem viditelná. Vzal z pultu jeden z předmětů, které si vyzvedl ve skladu důkazního materiálu. „Tímto kapesním nožem ubodal loni jistý řezník z šestnáctého okresu svého kolegu. Zbraň pečlivě očistil, ale soudní znalec přesto našel pod rukojetí nepatrné zbytky krve. Muž se poté přiznal. Stejně snadno můžeme identifikovat krvavé cákance na stěnách, ať už se jedná o tepennou nebo žilní krev. A také pod mrtvolami…“

Kdosi se zasmál a Leo překvapeně vzhlédl. Mladý muž v poslední řadě právě podstrkoval svému kolegovi kus papíru.

„Směl bych se dozvědět, co je na mé přednášce o krvi tak zábavného?“ zeptal se Leo.

Oslovený blonďák s nedávno vyhojenou jizvou na tváři rychle lístek schoval pod lavici. „Promiňte…,“ zamumlal. „Nebylo to nic, co by stálo za pozornost…“

„Výborně! Pokud to není nic důležitého, tak jistě máte dost času na to, abyste přišel ke mně dopředu a pomohl mi s prezentací důkazních předmětů.“ Leo netrpělivě pokynul rukou a mladík se za posměšného šepotu svých kolegů vydal k pultu. Leo si mimoděk uvědomil, že se právě zachoval stejně jako jeho senilní profesoři na univerzitě ve Štýrském Hradci za právnických studií. Tak daleko to s ním došlo!

Zhluboka se nadechl. Od počátku mu bylo jasné, že přednáška nebyl nejlepší nápad. Ale vrchní policejní rada Moritz Stukart, nový šéf vídeňské vyšetřovací sekce, ho osobně požádal, aby ji uspořádal. Před půl rokem přijel do Vídně Leův bývalý mentor, štýrskohradecký vyšetřující soudce Hans Gross, a přednesl sérii referátů. Vídeňské policisty příliš nezaujal. Jeho nedávno vydaná Příručka pro vyšetřující soudce sice představovala milník moderní kriminalistiky, ale do Vídně očividně ještě nedorazila. Za neúspěch Grossových přednášek však možná mohl i jeho monotónní, uspávající přednes. Vrchní policejní rada Stukart si sliboval, že Leo zaujme posluchače více.

Moc jsem je nerozehřál, pomyslel si Leo.

Blonďák s jizvou se loudal uličkou mezi lavicemi a Leo se mezitím rozhlédl po podlouhlé místnosti. Stukart mu přidělil sál V.3.1. ve třetím poschodí. Obvykle se zde konaly velké porady. Dva tucty posluchačů zaplnily posluchárnu do posledního místa. Někteří policisti seděli u malých, rozviklaných stolků po čtyřech. Pro kouř nebylo vidět skoro na krok a dýchat se tady taky nedalo. Leo napočítal celkem šest popelníků přetékajících nedopalky. Bylo už po osmé večer a navíc sobota. To k pozornosti nepřispívalo. Sám jen s obtížemi potlačoval zívání. Mladí kolegové měli za sebou stejně dlouhý den jako on. Chtěli se jít napít a zatancovat s přítelkyněmi. Rozhodně neměli chuť, poslouchat nudnou přednášku venkovského přivandrovalce. A ještě tomu přivandrovalce, který mluvil jako fricek, jak se ve Vídni říkalo lidem s příliš spisovnou němčinou bez místního přízvuku.

„Podívejte se na tuto sekeru,“ vyzval Leo mladíka, který se konečně dovlekl až k němu, a podal mu nástroj. „Na první pohled vypadá čistá. Nebo snad na ní vidíte skvrny?“

Blonďák zkoumal sekeru se všech stran, a nakonec ukázal na malou tečku na ostří. „Tady,“ prohlásil znuděně.

„Co když je to rez?“ namítl Leo.

„Hm…“ Mladík potřásl hlavou. „No tak to nevím…“

„Pane kolego, z právnických studií byste měl vědět, že díky van Deenově zkoušce dokážeme stopy krve určit bez jakýchkoliv pochybností, bez ohledu na to, jak jsou staré a zaschlé. Využívá se při ní poznatku, že krevní barvivo hemoglobin…“

Leo zmlkl, protože se otevřely dveře a do sálu vstoupil další návštěvník. Leo ke svému velkému překvapení rozeznal přes oblaka dýmu vrchního inspektora Paula Leinkirchnera, svého nadřízeného. Vmáčkl svou mohutnou postavu na jedno z posledních míst a kývl na Lea. „Jen klidně pokračujte, pane von Herzfeldt,“ zabručel. „Jsem jedno velké ucho.“

„Ehm, tak tedy vlastností hemoglobinu je, že váže kyslík,“ koktal Leo, vyvedený poněkud z míry. „Pokusy se západoindickou rostlinou guajak ukázaly, že její výluh se při styku s krví zbarví do modra a…“

„S jakou krví?“ přerušil ho vrchní inspektor. Pohodlně se opřel a pohrával si se stříbrným řetízkem od hodinek.

„Jak to myslíte?“

„No, jen se ptám, s jakou krví.“ Leinkirchner ukázal na sekeru. „Tohle je řeznická sekera. Jak chcete vyloučit, že krev nepatřila teleti nebo jehněti? Nebo byste jejich porážku pokládal za vraždu? Nechtěl jsem vás rušit, pokračujte, pane kolego.“

Několik mladých mužů se zasmálo a Leo sevřel rty. Leinkirchner trefil do černého. Krev sice bylo možné jednoznačně odlišit od jiných látek, například rzi, plísně nebo slin zbarvených žvýkacím tabákem. Ale zatím nešlo zjistit, z jaké živé bytosti pocházela. Mohla být lidského, ale stejně tak živočišného původu. Dokonce například i ptačí.

„Můžeme se zaměřit na velikost krevních buněk,“ pokusil se argumentovat Leo a srovnal své poznámky. „Pokud je krev čerstvá, zřejmě by šlo pod mikroskopem zjistit, zda je lidská…“

„Ale tahle krev čerstvá není, jak jste sám uvedl. Myslím, že jsem venku zaslechl něco v tom smyslu, že skvrna je stará a zaschlá.“ Leinkirchner si zapálil doutník a požitkářsky zabafal. Leo měl stále silnější pocit, že vrchní inspektor přišel jeho přednášku sabotovat. A navíc zřejmě špehoval za dveřmi.

To by mu bylo podobné…

„Jsem si jistý, že v otázce analýzy krevních stop stojíme těsně před průlomovým objevem,“ prohlásil úsečně. „Již brzy dokážeme lidskou krev s naprostou jistotou odlišit od zvířecí. A kdo ví, možná jednou bude možné přiřadit krevní skvrny ke zcela konkrétnímu člověku.“

„No, zatím je naprosto jisté, že vaše krev nekoluje v našich žilách,“ poznamenal Leinkirchner.

Leo sebou trhl. „Co tím chcete říct, pane vrchní inspektore?“

„Vyvoďte si vlastní závěry, pane von Herzfeldt. Jste přece důvtipný kriminalista.“

V přednáškové síni se rozhostilo ticho. Leo si všiml, že se někteří kolegové potajmu ušklíbají. Mezi nimi i blonďák s jizvou. Stále ještě držel v ruce sekeru, cukaly mu koutky úst a zaujatě studoval špičky svých bot. Bylo očividné, co Leinkirchner svými slovy myslel. Leo to věděl a ostatní také.

Chystal se něco namítnout, když vrchní inspektor odklopil víčko kapesních hodinek.

„Už bylo osm. Myslím, že byste ve své přednášce mohl pokračovat jindy, Herzfeldte. Stejně jsem vás přišel vyzvednout.“

„Proč?“ zeptal se Leo třesoucím se hlasem. Chvěl se vzteky, ale nehodlal se pouštět před policejním dorostem do hádky. Nemohl by v ní vyhrát.

„Vrchní policejní rada Stukart pro nás poslal.“

„Takhle pozdě?“ divil se Leo.

„Vídeň nikdy nespí. A vraždí se v ní bez ohledu na denní nebo noční hodinu.“ Paul Leinkirchner vstal a vydal se ke dveřím. „Jo a tu sekeru radši nechte tady, Herzfeldte. Ještě byste si ublížil.“

Leo následoval vrchního inspektora uličkou podél civících mladíků. Pohledem zavadil o papír ležící na jedné ze zadních lavic. Jako by ho tam blonďák s jizvou nechal úmyslně. Byl na něm rychlými, ale přesnými tahy načrtnut Leův obličej.

S velkým, zahnutým nosem.

Oba mlčky kráčeli chodbou. Leinkirchner o několik kroků napřed, takže ho Leo mohl zezadu důkladně pozorovat. Vrchní inspektor byl hřmotný chlapík s pleší a širokými rameny. Bylo mu pětačtyřicet, patřil k nejzkušenějším policistům a do své funkce ve slavné vídeňské vyšetřovací sekci se vypracoval z velmi chudých poměrů. Trochu kulhal a možná proto i při chůzi působil nevrlým dojmem. Lea nesnášel od první chvíle. V nechuti k mladému kolegovi určitě hrálo roli i to, že Herzfeldt byl jeho pravý opak – mladý, hezký, dobře oblečený, prostě náfuka ze Štýrského Hradce. A navíc mluvil spisovně, prostě fricek. Paul Leinkirchner vedle něj v umolousaném kabátě a se špatně zhojenou jizvou na tváři vypadal spíš jako zločinec. O to víc se Leo divil, že si ho Leinkirchner před půl rokem vybral do svého oddělení. V některých dnech spolupracovali na řešení kriminálních případů jako dva navzájem se respektující znalci svého oboru, ale pak najednou zase došlo k nepříjemné scéně jako před chvílí.

Mezitím došli na konec chodby. Stukartova kancelář se nacházela zcela vzadu vpravo. Emailový štítek na dveřích upozorňoval příchozí, s kým budou mít co do činění.

Moritz Stukart, vrchní policejní rada, ředitel vyšetřovací sekce II.

Mnozí policisti pokládali Stukarta za nejvýznamnější osobnost, hned za policejním prezidentem, a dokonce i před samotným Bohem. Někteří dokonce tvrdili, že Stukartovi je jedno, kdo je pod ním policejním prezidentem nebo Bohem. Jako nový vládce vyšetřovací sekce neboli mordparty byl již několik měsíců neomezeným pánem nad vraždami a násilnými trestnými činy – obojího bylo ve Vídni až dost.

Leinkirchner zaklepal a ihned se ozvalo řízné: „Dále!“

Vstoupili dovnitř a Leo si znovu uvědomil, jak si pan vrchní policejní rada během krátké doby zařídil kancelář podle svého vkusu. Pracovna vyzařovala akurátní smysl pro pořádek. Velký psací stůl byl pečlivě uklizený, podél stěn stálo několik dokonale nablýskaných skříní na spisy, nepohodlná sedací souprava postrádala obvyklé čalounění, a to bylo vlastně vše. Leo si uvědomil i to, že kancelář… nepáchne. Respektive není cítit doutníky, žemlemi se salámem ani kávou. Byla sterilní jako operační sál.

Šéf vídeňské vyšetřovací sekce seděl za stolem a studoval spisy. Před sebou měl tucet tužek, seřazených pečlivě jako vojáci na přehlídce. Vzhlédl a odsunul akta stranou.

„Herzfeldte, to je skvělé, že jste přišel. Jaká byla přednáška?“

„Obohacující,“ řekl Leo a podíval se na Leinkirchnera. „Pro obě strany.“

Stukart spokojeně přikývl. Byl zastáncem nových kriminalistických metod a od Lea očekával, že je na vídeňském policejním ředitelství zpopularizuje. Jak se Leo před chvíli přesvědčil na vlastní kůži, nebude to snadný úkol.

„Myslím, že bychom měli semináře pořádat častěji,“ pokračoval Stukart. „Musíme mladé kolegy získat pro moderní kriminalistiku! Paříž a Scotland Yard mají před námi značný náskok.“ Zaťukal tužkou na stůl. Znělo to jako klapot telegrafu. „Už jste to slyšel? Londýnští kolegové si zařídili chemickou laboratoř a do každé, i té nejmenší kanceláře mají zavedený telefon. Můžou se dovolat kamkoliv na světě, snad i samotnému Bohu. My jsme tady sto let za opicemi!“

Moritz Stukart měl na sobě pečlivě zapnutou vestu, z pod níž vyčníval úzký stojací límec. Řídké vlasy držela na svém místě hojná dávka brilantiny a pěšinka se táhla přes hlavu jako podle pravítka. Člověk by ani nevěřil, že zamlada dostal za mříže pěknou řádku nejvyhlášenějších vídeňských zločinců.

„Posaďte se, pánové, vybídl je a netrpělivě ukázal na sedací soupravu. Leo tušil, že se domů jen tak nedostane. Na schůzku s Julií mohl zapomenout. Zatraceně, zrovna teď, když to mezi nimi dost skřípalo! No, dnes už to asi nenapraví.

„Mám pro vás delikátní úkol,“ začal, když se všichni tři usadili. „V uměleckohistorickém muzeu byla nalezena mrtvola.“

„V muzeu?“ zamračil se Leinkirchner. „Že by loupežná vražda?“

Leo pochopil, jak to vrchní inspektor myslí. Uměleckohistorické muzeum patřilo k nejnádhernějším budovám na nově vybudované okružní třídě Ringstraße. Spolu s protilehlým přírodovědným muzeem bylo dostavěno teprve před několika lety, ale již od začátku se těšilo velkému zájmu návštěvníků. Spravovalo jednu z nejvýznamnějších uměleckých sbírek světa, srovnatelnou s exponáty pařížského Louvru nebo petrohradské Ermitáže. Lupiči se možná pokusili ukrást vzácný obraz nebo cenné šperky z tak zvané kunstkomory. Překvapil je hlídač a zabili ho?

„Ne, nejde o loupežnou vraždu.“ Stukart si kroutil napomádovaný knír. „Je to, no… poněkud složitější. A proto jsem si zavolal právě vás dva. Záležitost musí být vyřešena velmi diskrétně. Do novin se nesmí dostat ani slovo. Pokud se cokoliv provalí, vypukne skandál!“ Odkašlal si a předklonil se. „Říká vám něco jméno profesor Alfons Strössner?“

Leinkirchner mlčel a Leo si lámal hlavu. Měl pocit, že o tom muži před časem četl v novinách. Něco o přednášce týkající se výpravy do Egypta…

„Není Strössner egyptolog?“

„A ne ledasjaký! Jeden z nejvýznamnějších v celé monarchii,“ přikývl Stukart. „Akademik světové třídy! Před dvěma lety vedl výzkumy v Egyptě a nyní je poradcem uměleckohistorického muzea. Tedy… byl.“

„Takže tím zavražděným je profesor?“ zajímal se Leinkirchner.

„Není ještě jasné, jestli byl zavražděn. Ani kdy a jak.“ Stukart vzdychl. „Ale každopádně je mrtvý. Našli ho dnes večer, krátce po zavření muzea. V sarkofágu stojícím v depozitáři. Už tato okolnost by byla zvláštní. Ale ještě to není všechno.“

„Co tím chcete naznačit, pane vrchní policejní rado?“ zeptal se Leo a svraštil čelo. „Že by spáchal sebevraždu?“

„To si nemyslím. Ledaže by si sám odstranil vnitřnosti, naložil se do sodného louhu a pak se omotal pruhy plátna.“ Stukart se opřel a rozviklaná židle zaskřípěla, jako když se otevírají zrezivělé dveře.

„Pánové, s politováním vám musím sdělit, že profesor Alfons Strössner je mumie.“

* * *

Julia se dostala domů, do Neulerchenfeldu v šestnáctém okrese, až za tmy. Vysoko nad střechami stál bledý měsíční srpek a osvětloval ulice čtvrti, kam chodily za zábavou mnohé podezřelé existence. Křiklavě nalíčené šlapky se opíraly o plynové kandelábry a čekaly na zákazníky. Zpovzdálí na ně dohlíželi znuděně pokuřující pasáci. Ve svém rádoby elegantním oblečení postávali u vrat hostinců. Kolem se procházely takzvané květinářky s košíky květin. Vyzývavě kroutily zadky. Každý věděl, že se také živí prostitucí. Nebylo jim ovšem ještě čtrnáct a neměly zdravotní knížky. Z jedné z mnoha vináren se vypotáceli dva opilci a přistoupili k jedné z nich. Plavovlasé, vyzáblé holce v potrhaných šatech. Domluvili se na ceně a zmizeli s ní v průjezdu.

Julia se znechuceně odvrátila. Muži se často nechovali lépe než zvířata! Pomyslela na to, že před lety málem taky skončila na ulici, aby se vůbec uživila. Tehdy se zapřísahala, že se dcera do takové situace nesmí nikdy dostat. Udělala by pro ni cokoliv. Klidně i fotografovala strašlivě zohavené mrtvoly.

Koňka si večerním provozem razila cestu přes půl hodiny. Ještě nedávno ležel Neulerchenfeld za hranicemi města a byl samostatnou obcí. Ale před několika lety se stal dalším vídeňským okresem. Vídeňáci se chodili napít do místních vináren nebo se pobavit se šlápotami nebo hulícími andílky, jak s významným pomrkáváním říkali prostitutkám.

Julia došla až k letité, několikapatrové biedermeierovské vile se zrezivělým balkonem a zčernalými dřevěnými soškami. Okna zakrývaly těžké velurové závěsy. Zatáhla za zvonek a vzápětí se otevřel průzor ve dveřích. Objevila se v něm tvář nahánějící hrůzu. Muž s placatým boxerským nosem se však přátelsky usmíval.

„Helemese, Julia! Tak co, nafotila jsi pár hezoučkejch kartiček? Nechceš mě taky vyblejsknout? Jsem přece docela fešnej gigolo!“

„Obávám se, že z tvého ksichtu by mi praskla čočka, Bruno,“ opáčila a unaveně se usmála. „Sisi už spí?“

„Jako anjelíček. Zpíval jsem jí ukolíbavku.“

Muž otevřel dveře a pustil Juliu dál. Byl to skoro dvoumetrový obr s hranatým čelem, kterým by možná prorazil i zeď. Julia se pokusila představit, jak tenhle netvor prozpěvuje dceři před spaním. Pro Sisi byl Bruno jedním z mála mužů, které znala. Kromě něj vlastně už jen Lea. Hrůzu nahánějící kolos však se Sisi zacházel láskyplněji než inspektor. Například houpání na kolenou se nemohla nikdy dost nabažit.

Přátelsky na Bruna kývla a zamířila do chodby pokryté tlustými koberci. Jako vždy zde byly cítit těžké mošusové parfémy, z pokojů se ozývaly vzdechy, chichotání, steny a smích, prostě zvuky obvyklého večerního provozu. Julia se zastavila v prvním patře před pokojem číslo 12 a tiše otevřela. Mimoděk se usmála.

Na široké posteli s nebesy, mezi plyšovými hračkami a prachovými polštáři, pod obrazem kopulujícího fauna s obrovským pyjem, spokojeně spala její tříletá dcera. Cucala si palec a stočila se do klubíčka jako kotě. Julia přistoupila blíž a Sisi přikryla. Opatrně, aby ji neprobudila. Na hluk si dávat pozor nemusela, protože dívka byla od narození hluchá. Julia už vyzkoušela všechno – vodní kúry, svíčky do uší i další obskurní metody, ale nic nepomáhalo. Za léky a doktory vydávala víc, než na co stačil její skromný plat… Sisi byla důsledkem znásilnění, zplozeným na špinavém kuchyňském stole bývalé milostpaní. Julia přesto své dítě nadevše milovala.

Víc, než jsem kdy milovala jakéhokoliv muže, pomyslela si a zahleděla se do andělské tvářičky. I když zrovna Leo se na mě umí tak krásně zadívat…

„Jdeš pozdě, holka. Už jsem si dělala starosti.“

Julia se otočila. Ve dveřích stála tlustá Elli se zkříženýma rukama. Bordelmamá se snažila o přísný tón, ale ne moc úspěšně. Byla zahalená do roucha z rudého taftu a Julii v něm připomínala valkýry z Wagnerových oper. Na rozdíl od nich však v obličeji vypadala jako panenka. Dříve zřejmě musela být náramnou krasavicí.

„Co to bylo tentokrát?“ vyzvídala Elli. „Rozmlátili někomu ciferník, někdo skočil z mostu nebo ho převálcovala koňka?“

Julia vzdychla. „Ani bys to nechtěla vědět, Elli.“

„Už ti to nebudu dlouho trpět!“ Elli si ji měřila přísným pohledem a varovně pohrozila baculatým prstem. „Jsi pořád hubenější a v noci křičíš ze spaní. Tohle není práce pro ženskou! Pořád jen samé mrtvoly.“

„A roztahovat nohy před uslintanýma kaňourama je práce pro ženskou?“ vyjela Julia ostřeji, než měla v úmyslu. „Zrovna teď zatáhli venku dva chlapi malou holku do průjezdu. Nebylo jí ani čtrnáct!“

„To je proti zákonu. Pošlu Bruna, aby si je vzal do parády.“

„Za chvíli by přišli další.“ Julia zavrtěla hlavou. „Je to pořád stejné.“ Z ulice zaznívaly opilecké hlasy.

Julia bydlela v nevěstinci U Modrého dragouna už třetím rokem. Tlustá Elli ji vzala k sobě, když ji jednou našla těhotnou před vraty domu. Nejraději by z ní udělala luxusní kurtizánu pro lepší pány, ale to Julia odmítla. Elli ji přesto nevyhodila a spolu se svými dámami se zdarma starala o Sisi, když Julia musela do práce. Pro Sisi byly všechny ty nalíčené, lehce oblečené ženy něco jako tety.

Velmi lehce oblečené tety, pomyslela si Julia.

„Neozval se ti Leo?“ zeptala se. „Chtěli jsme si dneska vyrazit ven.“

Tlustá Elli zavrtěla hlavou a po Juliině tváři přeběhl stín zklamání.

„Podívej!“ Bordelmamá dosedla na kraj postele, která povážlivě zaskřípala. Prsty jako buřtíky poklepala na přikrývku a naznačila, ať si Julia přisedne. „Každý mužský si myslí, že je pámbu. Ale ve skutečnosti jsou to chudáci. Můžeme si s nima dělat, co se nám zamane. Tak jsou blbý! Stačí, když jen zamrkáš řasama a už kvůli tobě skočí z mostu nebo vytáhnou naditou prkenici.“

Julia se smutně usmála. „Jenže takového nechci.“

„Vím dobře, koho chceš. A ty víš, co si o něm myslím. Je na prd!“ Tlustá Elli nikdy nezakrývala, že se jí Juliin vztah s Leem nelíbí. Chodili spolu už půl roku, ale na policejním ředitelství se to nesměl nikdo dozvědět.

„Leo je rozmazlenej panák!“ pokračovala Elli přísně. „Takových jsem už viděla mraky. Nemysli si na něj nebo spláčeš nad výdělkem. Nepatříš k nim, ale sem, do Lerchenfeldu! Vždyť už tě zase nechal na holičkách. Jak dlouho mu to ještě hodláš trpět, holka?“

Julia vstala. „Mám ještě práci…“

„Vzpomeneš si na moje slova. Nejdýl, až tě odkopne…“ V přízemí zazněl zvonek a Elli protočila oči ke stropu. „Ten zatracený telefon. Neměla jsem si ho pořizovat. Je otravnější než štěnice…“

Odkolébala se pryč a Julia něžně políbila spící dcerku na tvář a naposledy ji pohladila.

Je tak krásná, pomyslela si. Krásná a křehká.

Vzala kufřík a vyšla na chodbu. Původně chtěla snímky vyvolat až v pondělí ráno, ale když Leo nepřišel, mohla to udělat hned. Alespoň to bude mít za sebou.

Po schodech vyšla do posledního patra a zamířila dál podél pokojíků, v nichž si Elliiny noční zaměstnankyně za hlasitého zvukového doprovodu vydělávaly na své živobytí. Právě jim začínala pracovní doba. Když Julia uslyšela vášnivé výkřiky, hrané vzdechy a mužské supění, byla na chvíli ráda, že je Sisi hluchá.

Ze čtvrtého poschodí vedl na půdu žebřík. Julia vyvlekla nahoru kufr a vstoupila do svého království. Mezi truhlami s rajcovním prádelkem, od molů prožranými hedvábnými polštáři, starými kozačkami a maskami si zařídila fotokomoru. Na prastarých, ztrouchnivělých trámech visely bičíky a další pomůcky, jimiž se někteří muži rádi nechávali mučit nebo jimi trýznili ženy. Jediné, zaprášené a pavučinami pokryté okno zakryla silným závěsem. I když teď by to nebylo zapotřebí, protože dovnitř nedopadalo ani měsíční světlo. Zapálila malou plynovou lampu s červeným stínítkem a přejela pohledem dřevěnou konstrukci, na níž se později budou sušit vyvolané fotografické desky. S rozmyslem se pustila do práce. Do plechových vaniček nalila vývojku a ustalovač a z fotoaparátu vyndala zásobník se skleněnými deskami. Ponořila je do první nádoby, ale myšlenkami byla u Lea. Uvažovala o tom, co říkala tlustá Elli.

Nepatříš k nim, ale sem, do Lerchenfeldu…

Leo jí daroval fotoaparát a koupil zařízení komory. Také jí zařídil místo policejní fotografky, když přišla o práci telefonistky na policejním ředitelství. Byl vždy velkorysý, možná ale hlavně proto, že si to mohl dovolit. Matka mu ze Štýrského Hradce posílala pravidelnou štědrou apanáž. Kupoval si elegantní obleky a bral Juliu na drahé večeře. Už dvakrát spolu byli v Opeře na Ringstraße. Julia prožila dětství v Innviertelu a doma mívali k jídlu většinou ovesnou kaši a k večeři brambory. Jen v neděli bývala občas řídká slepičí polévka s kousky řepy. Z oper znali rodiče jen Kouzelnou flétnu. A to jen díky tomu, že ji na návsi předváděl potulný flašinetář s loutkami. Leo uměl italské libreto nazpaměť, věděl, jaké víno se hodí k jakému masu a která kravata se nosí k žaketu.

Nepatříš k nim…

Julia vzdychla. Možná má Elli pravdu a s Leem se k sobě nehodí. Chodí spolu vůbec? Spali spolu, to ano. Občas si zašli zatancovat a v neděli se vydávali na výlety. Ale současně jí v jejich vztahu chyběl pocit, že se na něj může spolehnout a že jsou tady za všech okolností jeden pro druhého. Zrovna dneska se pro ni zase nestavil, jako už několikrát v poslední době…

Byla tak zamyšlená, že málem zapomněla včas vyndat desky z vývojky. Chybělo málo, a zničila by je! To by byl v pondělí na policejní direkci pořádný kravál!

Rychle je vytáhla z lázně, ponořila do ustalovače a poté opláchla v čisté vodě. Dělala to již mnohokrát, ale pokaždé fascinovaně přihlížela, jak se na deskách najednou rýsují obrazy. Jako když se z moře vynořují poklady. Měla svou práci od prvního okamžiku ráda. I když se zprvu jen dívala Leovi pod ruce. Snila o tom, že jednou bude fotografovat živé lidi, nejen mrtvé. Elli měla pravdu. V noci po vyvolávání snímků špatně spala. Ve snech ji pronásledovaly rozsekané, ubodané, zmrzačené, přejeté a zastřelené mrtvoly.

Byla si jistá, že se jí bude zdát i o mladíkovi s uříznutými varlaty a penisem.

Dala desky sušit a zapálila další lampu. V jejím světle si zamyšleně prohlížela jednotlivé fotografie. Na širokoúhlém snímku byl kromě mrtvoly vidět i kus postavy inspektora Loibla a chaos v kůlně. Záběry zblízka zachycovaly strašlivé rány, zčernalou krev, našminkovaný mladíkův obličej a hrůzou vytřeštěné oči… Něco na nich bylo jinak, než by mělo. Ale co?

Zapálila si cigaretu, ačkoliv věděla, že kouření na půdě je dost nebezpečná zábava. Uložila desky zpátky do kufru a sešplhala po žebříku dolů. Lehla si vedle Sisi a zkusila usnout, i bez Lea.

Ale i se zavřenýma očima stále viděla strašlivým způsobem zavražděného chlapce. Jako by na ni něco volal, ale nerozuměla mu.

Kapitola 2

Z knihy Pohřební kulty jednotlivých národů,

sepsané Augustinem Rothmayerem

ve Vídni roku 1894

Mumie mohou vznikat mnohým přirozeným způsobem: spočinutím těla v horkém pouštním písku, v chladu ledovců, působením studeného proudícího vzduchu v jeskyních nebo sklepeních, případně i vlivem kyselého prostředí v rašeliništích. Pokud jsou mumie vyzvednuty ze svého původního úložiště, rychle práchnivějí a začínají zapáchat. Jinak se chovají mumie vytvořené lidskou rukou – i po tisíci letech mohou vyhlížet zcela zachovale. Mumie z Mennoferu jsou černé, vyschlé a velmi křehké, zatímco ty z Vesetu se vyznačují žlutou barvou a matným leskem. Kromě toho jsou dost pružné. Egyptské mumie jsou bohužel dodnes místními domorodci dost často používány jako otop. Kolik faraonů se již tímto způsobem proměnilo v dým?

Z policejního ředitelství na Schottenringu to nebylo k uměleckohistorickému muzeu daleko, jen menší procházka kolem radnice a parku Volksgarten. Oba inspektoři se vyhýbali četným fiakrům a elegantně oblečeným párům, které v tento sobotní večer mířily do Opery nebo některé z luxusních restaurací na Ringu.

Paul Leinkirchner nebyl naladěný na hovory a Leovi to přišlo vhod. Trochu zpomalil a vrchní inspektor nevrle kulhal napřed. Během deseti minut na čerstvém vzduchu si Leo zopakoval informace, které jim vrchní rada sdělil. Nebylo jich moc, a navíc zněly zvláštně a skoro až příšerně. Stukart jistě pokládal případ za velmi závažný a choulostivý. Jinak by ho osobně nepřidělil zkušenému Leinkirchnerovi a Leovi, zastánci moderní kriminalistiky.

Z muzea telefonovali před necelou hodinou. Stukart jim nemohl sdělit příliš podrobností, ale alespoň zjistil ledacos zajímavého o mrtvém, který patřil mezi známé vídeňské osobnosti.

Profesor Alfons Strössner již dávno překročil šedesátku a patřil k předním znalcům starověkého Egypta. Měl za sebou vynikající kariéru: studoval na univerzitách ve Vídni, Paříži a Káhiře, publikoval v odborných časopisech, byl předsedou mnoha organizací, mimo jiné i Vídeňského archeologického spolku, a v neposlední řadě vykonával funkci poradce Vídeňského uměleckohistorického muzea, jedné z největších institucí svého druhu na světě. Loni se vrátil z dlouhé výzkumné výpravy do Egypta a dočkal se velmi nadšeného uvítání, které by se snad dalo nazvat i vzedmutím národní hrdosti. Přivezl do vlasti spoustu starověkých nálezů, například soch nebo sarkofágů. Šlo o památky, které Egypt bezplatně poskytl vídeňskému muzeu. Profesor měl vilu v Hietzingu. Spolu s ním tam bydlela i dcera, rovněž egyptoložka. A také zeť, doktor Clemens Rapoldy. Manželé Rapoldyovi a profesor Strössner byli vítanými hosty na nejrůznějších setkáních a štědře podporovali vědecká bádání. Noviny je nazývaly perlami vídeňské společnosti.

Oba inspektoři došli na rozlehlé náměstí Marie Terezie se dvěma nádhernými neorenesančními budovami uměleckohistorického a přírodovědného muzea. Nedaleko odsud, na druhé straně Ringu, se nacházelo náměstí Hrdinů a také Hofburg. Leo zatím muzea nenavštívil. Asi hlavně proto, že ho zaprášené obrazy, historické zbraně, vycpané zebry a sbírky motýlů zajímaly daleko méně než vídeňský noční život. Uměleckohistorické muzeum se tyčilo vlevo. Uprostřed náměstí stála socha arcivévodkyně Marie Terezie v nadživotní velikosti. Zdálo se, že rukou ukazuje přímo na budovu muzea. V tuto hodinu byl na náměstí ještě docela čilý ruch. Všude postávaly nebo se procházely skupinky pánů ve fracích a cylindrech s dámami ve vycházkových šatech a elegantních kloboucích. Užívali si příjemného večera nebo mířili někam za zábavou.

Leinkirchner stále ještě nepromluvil s Leem ani slovo. Ani jeden zatím nepřekonal pachuť ze střetu v posluchárně. Vrchní inspektor ho narážkou na židovský původ chtěl záměrně vyprovokovat. A nebylo to poprvé. Leo pocházel ze židovské rodiny štýrskohradeckých bankéřů, což Leinkirchnera svádělo k jízlivým komentářům. A nebyl jediný. Na policejním ředitelství a vlastně v celé Vídni patřil antisemitismus ke zcela běžným jevům.

Židi můžou za všechno, pomyslel si Leo. Za špatné počasí, rozkopané chodníky i holubí trus…

Vysoká okna uměleckohistorického muzea byla potemnělá, jen u vchodu svítilo několik plynových lamp. Inspektoři ještě ani nedošli k vysokému portálu a už jim spěchal vstříc muž středního věku, ve slušném obleku, stejně popelavě šedém jako obličej. Na nose si nervózně přidržoval cvikr.

„Pánové jsou od policie?“ zeptal se tlumeným hlasem.

„To jsme,“ odpověděl Leinkirchner. „A kdo jste vy?“

„Doktor Alexander Dedekind, ředitel egyptských a orientálních sbírek.“ Nervózně zamrkal. „Kdybyste mě laskavě následovali. Chceme vzbudit co nejmenší rozruch.“

„Tak to byste se měl přestat chovat tak podezřele. Rozhlížíte se pořád kolem sebe jako nějaký zloděj,“ doporučil mu Leinkirchner.

„Promiňte, ale to všechno… Jsem pořád ještě v šoku…“ Doktor Dedekind se otřásl, jako by se do něj dala zima. „No, vždyť to uvidíte sami.“

Vstoupili za ním do budovy a Leo se překvapeně zastavil. Muzeum bylo sice osvětleno jen nouzovými lampami, ale i tak byl první dojem ohromující. Stáli ve vstupní hale, která byla jistě nejméně pět metrů vysoká a zakončená kopulí zdobenou štukovými ornamenty. V jejím vrcholku byl ponechán kruhový otvor, podobný Božímu oku. Do horních pater vedlo několik širokých schodišť, vzadu se v přítmí rýsoval velký mramorový pomník. Podlahu pokrývala mozaiková dlažba a nesčetné oblouky se sloupy připomínaly chrám.

Chrám umění a vědy…

„Nedá se tady víc rozsvítit?“ zeptal se Leo jejich průvodce. Hlas se strašidelně odrážel od stěn. „V tomhle šeru není z vašich pokladů nic moc vidět.“

„Architekti Semper a Hasenauer zcela úmyslně omezili umělé světlo,“ vysvětloval doktor Dedekind a zvedl z podlahy petrolejovou lampu. „Exponáty se nejlépe vyjímají za přirozených podmínek ve dne. Proto taky máme různé otevírací doby, podle ročních období.“

„Ale teď si skoro nevidím na špičku nosu,“ bručel Leinkirchner. „Kde jsou noční hlídači?“

„Až na dva jsem všechny poslal domů. Jak jsem říkal, nechceme vzbuzovat rozruch.“ Dedekind ukázal doprava, ke schodům vedoucím k portálu, který strážily dvě černé sochy faraonů. „Oficiálně budeme tvrdit, že v prostorách egyptských a orientálních sbírek prasklo vodovodní potrubí. Zamkl jsem vchod, aby… hm, se nic nedostalo ven.“

„Nic nedostalo ven? Jak tomu mám rozumět?“ nechápal Leo.

„No, mám na mysli klepy. A taky…“ Dedekind zaváhal. „Prostě nic dalšího. Následujte mě prosím. Půjdeme jinou cestou.“

Bez dalšího vysvětlování vedl oba inspektory po schodech a dál chodbou do útrob rozlehlého muzea. Petrolejka byla jediným zdrojem světla. V její mihotavé záři se z temnoty vynořovaly řecké sochy, podobné útočícím obrům. Následovaly kamenné sarkofágy, torza a skulptura ženy se čtyřmi hlavami. Leo natahoval krk, aby viděl co nejvíce. Každý ze sálů mohl být samostatným muzeem.

„Zatraceně, jak je to tady vlastně velké?“ bručel nevrle Leinkirchner, který v muzeu očividně taky ještě nikdy nebyl.

„Máme přes osmdesát místností,“ odpověděl Dedekind, zatímco téměř potmě procházeli kolem dalších soch a vitrín. „Právě se nacházíme v prostorách antických sbírek. Dále bude mincovní kabinet, zbrojnice a samozřejmě nesmím opomenout obrazárnu, knihovnu a poté egyptské a orientální oddělení. Disponujeme dokonce i vlastní restaurátorskou dílnou! Když projdete všechny sály a chodby, budete mít v nohou skoro dvě míle. To je stejné jako půlka Ringstraße.“

„Dokážu si představit hezčí procházku,“ brblal Leinkirchner.

„Konečně došli do velkého sálu. Ve skleněných vitrínách podél stěn byly vystaveny vzpřímeně postavené kamenné i dřevěné rakve. Sloupy podpíraly vysoký strop, zdobený modrými ornamenty a ptačími perutěmi. Zdi byly poseté malbami s egyptskými motivy. Ve skleněných skříních se leskly pozlacené masky, sošky bohů a šperky, mezi nimi i několik velkých skarabeů z obsidiánu. Leo si připadal jako v nitru potemnělé pyramidy.

„To… je opravdu úchvatné,“ hlesl a zvrátil hlavu, aby viděl na nástropní malby.

„To bych řekl!“ Dedekind zářil jako dítě u vánočního stromku. „Myslím, že se nám expozice opravdu povedla. Sloupy jsou originály z Alexandrie. Člověk tady získá představu, jak mocnou říší starověký Egypt býval. Historie trvající tři tisíce let! Habsburci mají ještě co dohánět.“

Vrchní inspektor Leinkirchner mezitím přistoupil k jednomu ze sarkofágů. Byl bez víka, takže bylo dobře vidět na tělo zahalené do nahnědlých pruhů plátna. Z vyschlého a zčernalého obličeje zíraly mrtvé oči. Leinkirchner se ušklíbl a obrátil se na Dedekinda.

„Není to profesor?“ Ukázal na mumii. „Zdá se mi, že má nějak dost ošumělý ohoz…“

„To je mumie hodnostáře Padiseta z dvaadvacáté dynastie,“ opáčil Dedekind trochu rozhořčeně. „Svého největšího rozkvětu dosáhla v devátém století před Kristem. Jsme hrdí na to, že zde můžeme vystavovat právě tento sarkofág.“

„Deváté století před Kristem?“ Leinkirchner obdivně hvízdl. Vytáhl doutník, ale Dedekind ho počastoval tak přísným pohledem, že ho raději zase schoval. „No, na takový věk vypadá ten chlapík ještě docela zachovale.“

„Balzamovací schopnosti starých Egypťanů dodnes nikdo nepředčil. Přesvědčíte se o tom na vlastní oči. A teď mě prosím následujte…“

Zavedl je do menšího traktu. Leo si ke svému údivu všiml, že ve skleněných vitrínách jsou vystaveni mumifikovaní psi a kočky. Byl mezi nimi dokonce i velký pták, zřejmě jestřáb.

„Je to, co si myslím?“ Leinkirchner ukázal na podlouhlou zvířecí mumii pozoruhodných rozměrů.

„Ano, díváte se na nilského krokodýla,“ potvrdil Dedekind. „Egypťané je pokládali za posvátné. Dokonce existoval i krokodýlí bůh.“

„Šlo by něco takového provést i s naším jezevčíkem, až se rozloučí s pozemským životem?“ uvažoval Leinkirchner. „Manželce by to určitě udělalo radost.“

Alexander Dedekind neodpověděl. Otevřel těžké dveře, zapuštěné do jednoho z výklenků. Štítek oznamoval, že sem mají přístup pouze zaměstnanci.

„Pojďte za mnou, prosím. A dávejte pozor na schody. Trochu kloužou.“

Sestoupili po úzkých stupních dolů a zastavili před masivními ocelovými dveřmi. Dedekind otevřel a Leo ucítil na tváři závan suchého, chladného vzduchu. Otevíral se před nimi nízký, protáhlý prostor. Nepříjemně páchl plesnivinou, skoro jako stará hrobka. Ale na rozdíl od ní byl podstatně lépe osvětlen. Ze stropu viselo několik plynových lamp. Ozařovaly scenerii, v níž se Leo zprvu moc nevyznal.

Uprostřed stál velký pracovní stůl s kamennou deskou a na něm spočíval otevřený sarkofág. Na levé i pravé straně byly vidět výklenky, rozdělené do tří pater. Podobně jako kóje na lodi. Výklenky bylo možné zavřít posuvnými dveřmi, z nichž některé byly otevřené. V policích spočívaly pečlivě uložené mumie a pestře pomalované sarkofágy. Některé další stály opřené o stěny. Skleněné vitríny se staly útočištěm sošek, keramických hlaviček a střepů. Teprve po chvíli si Leo uvědomil, že tady dole je docela chladno.

„Depozitář,“ vysvětloval doktor Dedekind. „Máme tolik exponátů, že se nahoru všechny nevejdou. Skladujeme je proto tady a podzemní prostory slouží i, ehm… k výzkumným účelům.“ Nervózně se ohlédl, jako by něco hledal.

„To všechno jsou faraoni?“ zeptal se Leo.

„Většina lidí se domnívá, že mumifikováni byli pouze faraoni. Ovšem je to jen široce rozšířený omyl,“ zazněl hlas z jednoho výklenku. Leovi přišel povědomý. „Egypťané v podstatě mumifikovali každého. Panovníky, kněze, ale i obyčejné řemeslníky, a dokonce rolníky a nádeníky. Mrtvoly chudáků však byly pouze zahrabávány do pouštního písku, v němž se změnily ve vysušené uzlíky kostí. Vědci předpokládají, že egyptská půda je doslova prošpikována mumiemi. Není to zvláštní představa, pane von Herzfeldt? Ta země je něco jako gigantický hřbitov.“