Verity Bright

Velmi anglická vražda

Kalibr

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

A VERY ENGLISH MURDER

Copyright © Verity Bright, 2020

First published in Great Britain in 2020
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Libuše & Luboš Trávníčkovi, 2023

ISBN 978-80-242-9192-5

Obsah

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

KAPITOLA 36

KAPITOLA 37

KAPITOLA 38

KAPITOLA 39

KAPITOLA 40

KAPITOLA 41

KAPITOLA 42

PODĚKOVÁNÍ

„Vražda je vždycky pomýlená záležitost. Člověk by nikdy neměl dělat nic, o čem pak nemůže vyprávět po večeři.“¹

Oscar Wilde, Obraz Doriana Graye

1 Překlad Kateřina Hilská

PROLOG

Při pohledu na impozantní průčelí lady Eleanor Swiftová znovu uvažovala, jestli bylo rozumné, že se rozhodla pro návrat. Od chvíle, kdy dorazil dopis, který ji informoval o strýcově úmrtí a nečekaně zděděném panském sídle Henley Hall, si byla jistá, že vrátit se sem je přesně to, co v tomto období svého života potřebuje.

Jenže teď…

Stála pod schody vedoucími k dubovým dveřím a hleděla nahoru na dvě úzké věže po obou stranách vchodu do rozlehlého sídla ze světle žlutého kamene. Věže oddělené třemi řadami klenutých oken prorážely šedou, zataženou oblohu. Vyrytý rodový znak Henleyů zasazený vysoko na centrálním oblouku budovy na ni shlížel s náznakem odmítnutí.

Kolem Hallu se rozkládalo dvě stě akrů dokonale uspořádaných zahrad a parku, ale půlkruhová příjezdová cesta s centrální kašnou za Eleanořinými zády zela prázdnotou, bez jediného auta. Napadlo ji, jestli strýcův milovaný rolls ještě jezdí. Pamatovala si, jak se v něm vezla po klikaté půlmílové cestě k působivé kované bráně Hallu a pak dál na chipstoneské nádraží. To se odehrálo už před lety, a tehdy Hall viděla naposledy, stejně jako svého strýce.

Povzdechla si. Její poslední pobyt na Hallu se uskutečnil, když jí bylo třináct, v létě roku 1904. Byly to jedny z těch nemnoha prázdnin, kdy jí v internátní škole dovolili vrátit se domů. Strýc tu však tehdy zůstal jen jeden nebo dva týdny. Pracovní záležitosti ho jako obvykle odvolaly do zahraničí a on ji ponechal v péči svého majordoma Clifforda s kamennou tváří.

To léto bylo obzvláště vlhké a ona unikala jeho jednotvárnosti tím, že se ve dne vždy začetla do svých oblíbených knih a v noci vymýšlela fantastické plány, jak se vyhnout návratu do ještě více ubíjející školy. A nyní, po šestnáctileté nepřítomnosti, je opět tady.

Zhluboka se nadechla, zatáhla za domovní zvonek a připomněla si, že když tu stála posledně, byla tak malá, že na zvonek vůbec nedosáhla.

Zatímco čekala, zahleděla se znovu na rodový znak Henleyů.

Na co jsi myslela, Ellie?

KAPITOLA 1

Po době, která jí připadala jako věčnost, otevřel dveře majordomus zesnulého strýce Clifford. Vypadal stejně nemožně upjatý, jako když ho viděla naposledy. A, neuvěřitelně, i stejně starý. Nedokázala si vybavit ani okamžik na Hallu bez něj. Byla přesvědčená, že všichni majordomové se narodili v jistém věku, ve kterém zůstali, dokud nezmizeli v obláčku diskrétního kouře. Dobrý služebník by svému zaměstnavateli přece nikdy neumřel, to by bylo prostě příliš nevhodné.

Ovšem vřelého přijetí, po jakém toužila, se jí od něj nedostalo. Upjatě se uklonil a pronesl: „Vítejte na Henley Hallu, lady Swiftová.“

Nenacvičoval si tu větu předem? Jak jinak by do ní mohl vnést ten chlad a náznak odměřeného nesouhlasu? Jenže co čekala? Popravdě neočekávala nic, tak daleko dopředu nepřemýšlela.

„Děkuji vám, Clifforde.“

Očividně si tě pamatuje, Ellie, utěšila se. I když já vím, na rozdíl od něj, že jsem se hodně změnila. Vždyť teď už dosáhnu na domovní zvonek.

Když překračovala práh se svým poněkud minimalistickým a větrem nafouknutým zavazadlem, přidržel jí dveře a stáhl rty. „Odpusťte, má paní, porozuměl jsem snad špatně vašemu původnímu sdělení? Dostal jsem na vědomí, že dorazíte zítra večer vlakem v osmnáct třicet. Zamýšlel jsem přijet pro vás na chipstoneské nádraží rollsem.“

„Správně, Clifforde. Jenže já jsem dorazila dřív a vydala jsem se sem sama. A tady mě máte.“

„Zajisté, má paní.“

Její pozornost odvedlo pronikavé zaskřípání dubových dveří, které se rozlétly dokořán za majordomovými zády. Dovnitř vpadl starší buldok s vlajícími laloky na čelisti a s drápy, které sdíraly dřevěnou podlahu mezi tlustými koberci pokrývajícími vstupní halu. Pes se jí vrhl do klína a zatlačil ji do nízkého křesla, až to žuchlo. Vrásčitou tlamu jí vrazil do obličeje a zároveň ji praštil do nosu koženým pantoflem coby dárkem na uvítanou. Konečně se zdálo, že je někdo potěšený, že ji vidí.

Clifford tleskl. „Gladstone, dolů!“ Pes si poslušně sedl. „Tohle je pan Gladstone, má paní. Váš zesnulý strýc ho koupil někdy po vaší poslední zdejší návštěvě.“ Odmlčel se. „Už je to dlouho, co jste byla na Hallu.“

Eleanor neřekla nic – dobře si uvědomovala, jaká doba uplynula od chvíle, kdy pobývala někde, kde to mohla, byť vzdáleně, nazývat svým domovem.

Gladstone ji šťouchal do nohou, krátký a tlustý ocas rytmicky bušil do koberce s dlouhým vlasem. Clifford změnil přístup. „Nedala byste si trochu čaje, má paní? Musíte mít po dlouhé cestě žízeň.“

„Popravdě bych se chtěla převléknout a všechno si trochu srovnat v hlavě.“

„Jsou tu nějaké listiny od vašeho strýce, které byste si možná měla přečíst.“

„Listiny? Už skoro sedm týdnů jsem neviděla aspoň trochu slušnou postel. Listiny můžou počkat.“

„Zajisté, má paní. Mám vás zavést k vašemu pokoji?“

Na elegantní podestě v prvním patře se Clifford zastavil u povědomých dveří. Otevřel je a ustoupil stranou. „Váš pokoj, má paní.“

Eleanor vkročila dovnitř a vmžiku se přenesla o šestnáct let zpátky. „No ne!“ Nevěřícně se rozhlédla. V pokoji se zřejmě pravidelně uklízelo, protože tu nebylo vidět žádný prach. A museli tu často větrat, neboť voněl jako čerstvě vyprané prádlo. Od doby, kdy tu naposledy pobývala jako dítě, se však nic jiného nezměnilo. „Ale, Clifforde…“ začala, pak se odmlčela, zatímco jeho vzdalující se šosy neslyšně plachtily po schodech dolů.

Eleanor stála uprostřed pokoje a cítila se ztracená. Nikdy si nepředstavovala, že dostane tenhle pokoj. Od doby, kdy odešla do ciziny, procestovala taková místa a zažívala takové věci, jaké mohlo, nebo smělo, poznat jen málo žen jejího věku. Jenže teď se cítila jako malé dítě, i když jí před měsícem bylo už devětadvacet. Podívala se do zrcadla na protější stěně. Pohled jí vrátila štíhlá žena s ohnivě rudými vlasy a životem unavenýma zelenýma očima, oblečená v šatech beznadějně vyšlých z módy. Zavrtěla hlavou. Seber se, Ellie!

Dosedla na kraj postele a za ní se vydula růžovozlatá prachová přikrývka; přejela rukou po hedvábné látce. Překvapilo ji vlastní zahihňání. Jako malá holčička tuto přikrývku milovala – dokonce si ji přehazovala přes ramena jako plášť nějaké princezny a bavila panenky na lenošce svými vtipnými řečmi. Pak uplynulo několik let, než přijela znovu na návštěvu jako mladistvá a přikrývku nesnášela.

Znovu se rozhlédla. Mezi dvěma klenutými okny se nacházely tři knihovničky s vyřezávanými slony. A tohle jsou ty…? Ano! Právě ty knihy, které hltala, nohy stočené pod sebou na okenním parapetu, za nekonečných deštivých dnů: Rebeka z farmy Sluneční potok, Dobrodružství Huckleberryho Finna… A kousek dál Arabské noci, Ostrov pokladů, Cesta kolem světa za osmdesát dní a Kniha džunglí. Jako dítěti jí tyto příběhy připadaly tak skutečné.

Nad postelí visel obraz oázy. Odpočívala tam karavana velbloudů, sbírala síly na další úsek cesty. V dětství se do tohoto obrazu vpíjela tolik hodin. Od té doby dokázala kdykoli reprodukovat dokonalou kopii. Palmy obklopovaly vodu, duny zlatého písku přecházely v dáli do lehce načervenalého odstínu. Pod palmami stáli velbloudi s dokonale vykreslenými sedlovými brašnami, zdobenými černozlatými střapci, jež v odpoledním slunci přepadávaly dolů v pableskujících kaskádách.

Před všemi těmi lety ji na obraze nejvíc uchvacovali poháněči velbloudů: jejich rozevlátý bílý šat a červeně kostkované pokrývky hlavy nad nejčernějšíma očima. Sedala se zkříženýma nohama na posteli s deníkem, do kterého zapsala tolik vysněných příběhů o svých dobrodružstvích s velbloudí karavanou, že by tyto knihovničky několikanásobně přeplnily.

A teď jsi to všechno uskutečnila, Ellie. Překonala jsi Dašt-e Lút, putovala jsi po Hedvábné stezce a zažila tolik dalších dobrodružství. A některá z nich byla mnohem divočejší než ta, o kterých jsi mohla jako holčička snít.

Povzdechla si. Možná je načase přestat se trápit. Knihy vyprávěly jen půlku příběhu. Tohle se naučila z vlastní zkušenosti, když prozkoumávala hory, pouště a lesy a spala pod milionem světélkujících hvězd, často celé dny hladová, vyčerpaná a nemocná.

A i když se nikdy necítila tak plná života, nikdy nevěděla, kde příště složí hlavu nebo odkud přijde příští jídlo.

Neprohlašovala, že je první, neboť šla ve stopách svých hrdinek: těch několika statečných průkopnic, které se odvážily vzepřít konvencím a navzdory všemu konkurovat svým slavnějším mužským protějškům. Ale přesto, podnikat to všechno jako žena bylo dvakrát těžší.

Byla ráda, že to zažila? Bezpochyby. Bylo to jako v knihách? Vůbec ne! Povzdechla si. Kdyby jen nepřišel ten zpropadený dopis! Ale popravdě, dopis představoval jen katalyzátor. Upřímně si musela přiznat, že už jen s úsilím nacházela stejné potěšení jako kdysi v životě, který vedla. Obvykle velice ráda cestovala, zejména do exotických destinací. Stalo se to koneckonců jejím osudem i zaměstnáním, ale poté co strávila nejlepší část dospělosti tímto životním stylem, ztratila ta neustálá nejistota a nepohodlí svou přitažlivost.

Dokonce ani její cesta z Jižní Afriky do Londýna nepřipomínala dobrodružství, spíš boj o přežití. Zavrtěla hlavou. Je třeba uznat, že let dlouhý asi patnáct tisíc kilometrů, který zahrnoval dvě nouzová přistání, by poněkud zmohl i toho nejnebojácnějšího cestovatele. To byla potíž se zahajovacími lety – jejich nepředvídatelnost. A první obchodní let z Kapského Města do Londýna se nijak nelišil. Z pětačtyřicetidenní cesty strávili jen pět dní ve vzduchu. Zbytek pak na zemi, kde se letadlo opravovalo čímkoli, co se našlo nejprve v Súdánu a pak v Bulawayu, kde nouzově přistáli. Ale zvládli to, třebaže maličko potlučení a všelijak pošramocení. Zaúpěla. „Jestli už nikdy neuvidím písek, budu šťastná!“

Zvedla se a přešla ke komodě. Na ní seděla loutka, stále zamotaná do zauzlovaného provázku. Ubožačka. Zažila jedno odpoledne, kdy poskakovala pořád dokola po kruhovém koberci, a pak další odpoledne, kdy se za její provázky zuřivě škubalo. Od toho dne zůstaly beznadějně zamotané. Eleanor si povzdechla. Myslela, že už dávno přetrhala všechna pouta, která ji pojila s tímto místem, nikdy si nepředstavovala, že se vrátí, a rozhodně ne se svými emocemi pomotanými stejně jako provázky téhle nebohé loutky.

Druhá nejméně oblíbená Eleanořina hračka vedle loutky byla ta nejdražší: domeček pro panenky vytvořený podle vzoru Henley Hallu. Byl stejně vysoký jako Eleanor nyní a jeho otevřené průčelí odhalovalo většinu místností Hallu v šesti podlažích.

Uvnitř chrastil nábytek, obrazy a čtyři nebo pět panenek. Byl tam i nějaký muž, předpokládala, že je to strýc, jehož jedna paže odpadla; dvě ženy v oblečení služebných zařadila do kuchyně; a figurka komorníka, která po jednom obzvláště obtížném odpoledni s Cliffordem skončila v šatníku. Neshodli se ohledně toho, co mladé dámy mají a nemají dělat. Když se rozhodla vychutnat si chvíli svobody od školních pravidel, žádná z jeho představ ani trochu neodpovídala těm jejím.

Její pozornost teď upoutalo cosi za horním oknem domečku pro panenky. Sáhla do miniaturní ložnice a ten předmět vytáhla. Když ho obracela v rukou, poznala, že drží strýcovy kapesní hodinky. Jednoho deštivého odpoledne strávil hodinu tím, že jí předváděl trik, kdy neviditelným provázkem přetahoval hodinky z kapsy do kapsy.

„Hádej, kde jsou teď?“ vyzval ji.

„V téhle!“

„Ne ne! Zase špatně.“

Uvědomila si, že tohle je jedna z mála milých vzpomínek na strýce. Většinu času se zdál tak odtažitý. A zbytek času byl pryč, pracovní záležitosti ho často odváděly do zahraničí. Jako dítě neměla tušení, čím se zabývá, a dokonce to pořádně neví ani nyní. Věděla, že býval v armádě, brzy však odešel do důchodu. Potom už pro ni všechno zůstalo záhadou.

Povzdechla si a zastrčila hodinky do kapsy, šťastná, že má jednu pozitivní upomínku.

Zavřela domeček pro panenky a uvědomila si, jak je ironické, že jediné místo, které mohlo být jejím domovem, jím nikdy nebylo. A přesto, nyní tomu tak je. Henley Hall je její. Když se však odvrátila, napadlo ji, jestli tu vůbec někdy bude mít pocit opravdového domova, takového, o jakém snila. Náhle ji přemohl pocit, jako by se stále nacházela v té malé kabině letadla zmítajícího se na obloze. Cliffordovi řekla, že si chce po cestě srovnat všechno v hlavě. Takový nesmysl! Zůstávat tady nahoře sama se svými myšlenkami, to byl děs a hrůza. Její útočiště, její únik – to bylo vždycky venku; a ona to potřebuje teď hned.

Ve chvíli, kdy dorazila pod schody, objevil se Clifford. „Jste dostatečně odpočatá, abyste se setkala s ostatním služebnictvem, má paní?“

„Setkání se služebnictvem?“ V myšlenkách se přenesla k těm anonymním služebným v domečku pro panenky. „Ne, Clifforde, obávám se, že nejsem dost odpočatá. Setkání se služebnictvem bude muset ještě chvíli počkat.“

Hodila na sebe kabátek, jednou rukou šátrala po knoflících a druhou už otvírala domovní dveře. Clifford vykročil a zastoupil jí cestu.

„Má paní, stmívá se. Vycházet ven po setmění není bezpečné. Je tu pár –“

Pár koho nebo čeho se nikdy nedozvěděla. Popadla klobouk a prosmýkla se kolem něj do rychle nastupující tmy.

KAPITOLA 2

Počasí venku mezitím přešlo od silného větru téměř k vichřici. Eleanor zachytila klobouk, dřív než jí ho stačil vítr sebrat. Ale to, co slyšela, když se probojovávala po příjezdové cestě k bráně Hallu, nebyl hluk větru: byl to strýcův buldok. Hlasitě funěl a potácel se na neohebných nohou, aby s ní udržel krok.

„Gladstone. Co tu děláš?“ Sehnula se a pes ji rozjařeně pozdravil olíznutím nosu a čela. „Fuj!“ Vděčná za společnost, nikoli však za uslintané polibky, ho varovala, že při dalším olizování bude poslán zpátky na Hall.

Když se to vyřešilo, vydala se znovu dál, aby si vyčistila hlavu od starých vzpomínek. „Dobrá, kamaráde, podíváme se, jestli dokážeme rozchodit ztuhlé tělo a tu mizernou náladu. Mám-li být upřímná, nevidíš mě zrovna v té nejlepší kondici.“

Povzdechla si. Možná ji tak viděl i Clifford? A zbytek služebnictva, hm, ti se s ní ještě vůbec nesetkali. Jaký má smysl setkávat se s nimi, našeptával jí hlásek v jejím uchu, když tu možná nezůstane ani tak dlouho, aby si zapamatovala jejich jména. Stačily by pouhé tři nesnesitelně nudné týdny v přeplněných vlacích a na dusných parnících a ocitla by se zpátky ve světě, který si pro sebe vytvořila. V rušném, dobrodružném životě. Nikoli v životě plném upjatých obleků a uniforem, kde vládnou všemožná směšná pravidla a etiketa.

Třeba by mohla stihnout nějaký let zpátky do Kapského Města! Cestující zaplatili hodně peněz, aby se stali prvními, kdo letí z Kapského Města do Londýna, nicméně pochybovala, že by jich mnoho zaplatilo za let zpátky. Eleanor cestovala zdarma, protože letadlo patřilo společnosti, pro kterou pracovala, jenže ona už neprahla po dalších dvou měsících nouzových přistání ani po přežívání v poušti.

Momentálně netoužila setkat se s nikým, dokud nebude v pozitivnější náladě, a desetiminutovou chůzí po příjezdové cestě toho ještě nedosáhla. Znovu si povzdechla, odbočila doprava, stranou od vozovky směřující do vesnice, a se svým společníkem v závěsu supěla do kopce. Připadalo jí, že cesta se klikatí už několik kilometrů, když skončila na křižovatce s rozbitým rozcestníkem. Protože neměla tušení, kam vlastně jde, bylo jí to jedno; rozhodla se znovu odbočit doprava a šla dál.

Pochodovala opuštěnou cestou a pokoušela se uspořádat si myšlenky. „Gladstone, příteli, co mám dělat? Dostala jsem dopis se zprávou o strýcově úmrtí a nečekanou novinou, že mi odkázal Henley Hall. Tak… jsem se vrátila, s nadějí, že bych sem mohla patřit, že bych to mohla nazývat domovem.“ Zavrtěla hlavou. „Jenže, jako obvykle, cítím se jako úplně cizí člověk.“

Jejímu společníkovi zřejmě připadalo toto bědování nudné –jeho nemotorný klus se změnil v šouravou chůzi v předklonu. Dokonce se přestal honit za imaginárními králíky.

Eleanor si náhle uvědomila, že rostoucí nedostatek Gladstoneova nadšení má jiný důvod. „No teda, já se tak utápím v těch svých hloupých myšlenkách, že jsem si ani nevšimla, že prší.“

Déšť zesílil, změnil se v nepříjemnou clonu chladné zloby a nutil Gladstonea každých pár minut zatřepat hlavou. Eleanor postrádala odborné znalosti ohledně tolerance vlhkosti u starších buldoků, a tak se bála, že by nebohý pes mohl nastydnout. Nebo ještě hůř, kdyby mu vlhkost pronikla do kloubů, jeho geneticky toporné nohy by mohly úplně vypovědět službu. Při zahřmění hromu vyskočila jako polekaná antilopa. Gladstone jí přiběhl k noze a schoval se pod sukni. „Omlouvám se, staroušku.“ Stáhla si šálu a v obavě, že by při příštím zahřmění mohl vzít pes do zaječích, uvázala mu ji k obojku. V tu chvíli se při záblesku následovaném hlasitým prásknutím hromu ukázalo, že mají bouři téměř nad hlavou.

Eleanor vytáhla z kapsy strýcovy hodinky. Za deset minut deset. Šlapali už skoro čtyřicet minut a ona neměla tušení, kde jsou. „Přístřeší, Gladstone. Někde musíme najít něco, kam se schovat, než se tohle přežene.“

V očích ji pálily mokré vlasy, zatímco jí vítr bičoval tvář, a na tělo se lepilo promoklé oblečení. Přes větve stromů mlátících jedna o druhou zahlédla Eleanor skrz hustý živý plot záblesk světla. Nápor větru ji i s buldokem odfoukl stranou. Zároveň však oddálil větve od sebe natolik, že se znovu objevila jasná skvrna.

„Do toho, pejsku. Záchrana!“

Prodrala se hustým podrostem a přimhouřenýma očima mžourala skrz prudký liják. Světlo vycházelo z nějakého přístřešku. „Vsadím se s tebou o týdenní příděl psích pochoutek, Gladstone, že ať je v té budově kdokoli, bude mít pro mě kávu a pro tebe deku.“ Snažila se promoklého psa popohánět, ale ten už neměl daleko ke vzpouře.

Konečně se dostala natolik blízko, aby poznala, že to stavení je velká dřevěná dílna či bouda na nářadí. Mezi ní a boudou se však tyčil drátěný plot, a to zatraceně vysoký.

Roztřesenými prsty přivázala Gladstonea k jednomu sloupku a na hlavu mu narazila svůj klobouk, aby aspoň trochu ochránila ty zarudlé oči před deštěm. „Povím jim, že potřebujeme pomoc, a hned se pro tebe vrátím, pejsku.“

Zarmouceně sledoval, jak leze na plot. Když se dostala nahoru a zastavila se, sevřelo se jí srdce. Na druhé straně plotu se nacházel kolmý sráz. Tohle musí být víc než deset metrů, Ellie! Takovou smůlu může mít jen ona, lom! Řídká řada stromů zakrývala kamenitý svah spadající příkře k tůni inkoustově černé vody přímo pod ní. Na bocích hluboké vytesané jámy se sem tam držely dřeviny. Na opačné straně byl terén zarovnaný tak, aby se tam vešla bouda pro správce lomu a mohly se na něm otáčet povozy.

Eleanor začala slézat z plotu dolů, přičemž si trhala oblečení. Když oblohou proletěl další blesk a odeznělo mocné zahřmění, z boudy se ozvaly zvýšené hlasy. Oknem mdle osvětlené boudy spatřila nějakého muže s pažemi nad hlavou, jako kdyby se vzdával.

Zavrtěla hlavou a silně zamrkala, aby dostala dešťovou vodu z očí. Nemohla si být jistá, ale… nevypadal ten muž nějak povědomě? Jak by mohla upoutat jeho pozornost? Mávání by bylo účinnější než křik, jenže než stačila cokoli podniknout, ztuhla a zůstala viset vysoko na plotě: cosi vyšlehlo a pak to prásklo. Blesk? Ne, to byl výstřel! Ke své hrůze sledovala, jak muž padá dozadu.

S námahou lezla dolů a téměř bez dechu se spustila na zem. Prsty měla ztuhlé zimou, a tak jí trvalo víc než minutu, než Gladstonea odvázala. Přikrčila se za trnité hloží, zmateného psa vlekla s sebou. „Neopovažuj se muknout!“ sykla na něj. Eleanor horečně přemýšlela. „Gladstone, ten muž potřebuje naši pomoc. Musíme najít cestu, jak ten plot obejít. Někde musí být vchod. Jdeme!“

V hlubokém předklonu se vracela na cestu, teď úplně zaplavenou. Z přítmí se vynořilo auto, přední světla ji oslepila. Chvatně ustoupila stranou, Gladstonea odtáhla s sebou. Auto projelo kolem a zmizelo ve tmě.

Eleanor byla skrznaskrz promáčená a zmrzlá, přesto usoudila, že bezpečnější to bude mimo cestu. Prodrala se podrostem zpátky k plotu a pak vykročila podél něj; stále zdráhavějšího buldoka vlekla za sebou. Klopýtala ve vysoké trávě a krátkým kabátem se zadrhávala o divoce se zmítající větve, až nakonec dorazila k místu, kde bylo oplocení přerušeno otevřenými železnými vraty. Pohlédla znovu na strýcovy kapesní hodinky. Deset třicet. Toho muže někdo postřelil asi pět minut poté, co si v deset deset ověřovala poprvé čas, což znamená, že krvácí patnáct nebo víc minut… nebo je už mrtvý. Proplížila se co nejrychleji bránou a přes dvůr lomu, až osvětlenou boudu spatřila přímo před sebou. Řádění bouře zesláblo a Eleanor v děsivém tichu slyšela tlukot svého srdce.

Ellie, vzmuž se! napomenula se. V podobně nebezpečných situacích se ocitla už dříve, přesto se však musela donutit, aby přiměla nohy k chůzi. Možná za to mohl jen ledový déšť, který jí stékal po zádech, ale Eleanor se ve dveřích boudy zastavila a rozklepala se.

Žádný zvuk. Žádný pohyb.

Gladstone ji škubnutím přitáhl blíž ke dveřím, pak se zastavil a čichal. Uvnitř se nacházelo několik dřevěných beden a nahrubo stlučený stůl, o stěnu se opíralo pár lopat. Při pohledu na podlahu spatřila v přítmí tmavou zlověstnou kaluž.

„Krev, co myslíš, Gladstone?“ zašeptala. A vzhledem k množství té tekutiny bylo jasné, že se její instinkt nemýlil. Před chvílí viděla muže, kterého někdo zastřelil, tím si byla jistá. Nicméně mrtvola jako by nějakým hrůzostrašným kouzelnickým trikem zmizela.

Když se vrátila na Hall, vysvléknout se z promočeného šatstva nebylo nic snadného. Jenže Eleanor se už dříve ocitla, a málem utopila, v indických monzunových deštích, a tak jí ke štěstí stačilo, že je zpět. A že se nemusela nijak štvát. Když se vydali po silnici od lomu a snažili se najít cestu zpátky, vynořil se ze tmy motocykl. Řidič je spatřil na poslední chvíli, prudce změnil směr a těsně je minul. Opět získal kontrolu nad strojem a uháněl do tmy. Eleanor zůstala stát s bušícím srdcem a rozrušenou myslí: proč jezdí někdo za takovéhle noci tak bezohledně? A po cestě, která, pokud ví, vede pouze k lomu, od něhož přišla, a k několika daleko od sebe roztroušeným farmám?

Clifford jí při jejím návratu na Hall náladu nikterak nevylepšil. Se sevřenými rty si ji přeměřil od hlavy k patě. „Nebylo by za takovéhle noci, má paní, možná moudřejší cestovat v rollsu? Každopádně,“ – letmo pohlédl na promočeného buldoka – „pro pana Gladstonea v jeho pokročilém věku.“

Je třeba přiznat, že Eleanor připomínala nějakou tragickou chudinku, kterou nechali, aby se potulovala po vřesovištích, kdyby se ovšem v Chilterns nějaká taková vřesoviště k potulování nacházela. Na další přednášku však neměla chuť. Zdálo se, že Clifford s ní jedná jako s malým dítětem. Nyní to je její dům a situace se změnila. Cítila, jak jí obličej brunátní hněvem.

„Jste v pořádku, má paní?“

„Ach, cítím se skvěle, Clifforde. Vůbec ne promočená a zmrzlá, ani netoužím po brandy, poté co…“ Zaváhala. Proč mu říkat, co viděla? Jenom by mlel něco o tom, že je společensky nevhodné, aby se dáma pohybovala na místě vraždy, nebo nějaké podobné nesmysly. „Nepotřebuju nic než kapku teplé brandy pro zahřátí, děkuju vám.“ Otočila se na patě, s čvachtáním stoupala nahoru po schodech a roztržitě za sebou táhla Gladstonea uvázaného na šátku. Pes se za ní poslušně vlekl, připraven s radostí vyhovět jakémukoli jejímu přání, jen když nebude vyžadovat návrat do deště.

V koupelně ho vytřela dosucha. Potěšeně se vrtěl a bláto z jeho srsti se záhy přemístilo do tlustého bavlněného ručníku.

„Jen se podívej, jaký svinčík jsi nadělal! Vůbec mě nepřekvapí, jestli ti hospodyně vynadá, že jí přiděláváš praní navíc.“

Buldok na ni znechuceně pohlédl.

„No co, chtěls jít se mnou.“ Clifford měl možná přesto pravdu. Poplácala psa po hlavě. „Zasloužíš si trochu přepychu, že jsi takový stoický hrdina. A tohle je tvůj dům, stejně jako můj. Vlastně tvůj ještě víc.“

V tu chvíli dorazila hospodyně paní Buttersová s teplou brandy a pozorností v podobě talíře s plátky opečeného chleba tlustě namazaného máslem. O stavu ručníků se nezmínila, pouze při odchodu poznamenala: „Skočím ještě pro nějaké, nejspíš budete potřebovat horkou koupel, žádný div.“

Když zůstali zase sami, nadhodila Eleanor svému nově ustanovenému společníkovi ožehavé téma. „Jde o to, Gladstone, že jsme se stali svědky vraždy, takže to musíme oznámit policii. Ty jsi v tom taky až po uši.“ Zdálo se, že Gladstone není o své spoluúčasti v této záležitosti přesvědčený, takže rychle pokračovala. „Tak dobrá, já musím jít na policii, a… no nic, znáš můj názor na úřední činitele.“ Odmlčela se, ale buldok vypadal, že to na něj příliš velký dojem neučinilo. S hlasitým zafuněním se složil na zbývající ručníky a dal jasně najevo, že další diskuse se už účastnit nehodlá.

Eleanor se nenechala odradit a pokračovala. „Víš, já nejsem z těch, kdo se hned rozběhnou k první uniformě, co se namane. Neměla jsem zrovna nejlepší zkušenosti. Dáš muži odznak a oficiální pozici a on si myslí, že je jediný, kdo může rozhodovat o tom, co je správné a co špatné. Což by bylo v pořádku, kdyby získaná moc člověka morálně nekazila.“

Zavrtěla hlavou. „Bylo by lepší, kdyby k policii dostali víc žen, Gladstone. Prý jich tam pár je, ale pochybuju, že místní policejní sbor je dostatečně osvícený, aby zaměstnával policistky.“

Odmlčela se, pátrala po nějakém alternativním plánu, nicméně k ničemu nedospěla. Ve vesnici neznala nikoho kromě Clifforda, a jejich vztah byl velice chatrný. A kromě toho, na tom zastřeleném muži bylo cosi zvláštního. Připadal jí povědomý a přesto… Kdo to mohl být? Zaúpěla.

„Tak dobrá, obrátíme se na policii.“

Gladstone zabušil ocasem. Byl to jeho způsob souhlasu, nebo kód pro „ještě jeden toust“? Vzhledem k tomu, že ho vlekla bouří, zaslouží si přiměřenou omluvu. „Tumáš, pejsku, poslední plátek je tvůj.“

Paní Buttersová se vrátila, aby odnesla talíř a sklenici a zkontrolovala, jestli nebude zapotřebí ještě trochu brandy. Zanechala tu štos vypraných ručníků a před odchodem naznačila, že Gladstoneovi by možná bylo líp u krbu v obývacím pokoji.

Eleanor jedním z nových ručníků roztržitě smetla drobečky chleba ze svého nového společníka.

„Paní Buttersová je očividně daleko sympatičtější osoba než ten navýsost upjatý Clifford. My dámy musíme držet spolu!“

„Zítra ráno! Co máte na mysli tím zítra? Proč by to proboha mělo čekat tak dlouho?“

Eleanor to vyvedlo z míry. Dovolat se na policii trvalo celou věčnost. Všechna volání jedinému policistovi v Little Buckfordu, jistému konstáblu Fryovi, byla odkloněna do Chipstonu. Manželka zřejmě překvapila konstábla tím, že ho obdarovala trojčaty, a on dostal svolení vzít si pár dní volna. Při pomyšlení na porod se Eleanor otřásla. Přivést nový život na tento svět je možná dílem božím, ovšem mechanika procesu porodu je určitě dílem ďáblovým. A trojčata! Co ta nebožačka provedla, že si to zasloužila?

Něčí otrávený hlas se zeptal, jestli je tam ještě.

„Ano, konstáble. Skutečnost, že policie má možná na obzoru tři nové minirekruty, není vůbec důležitá. Viděla jsem, jak byl zavražděn nějaký muž!“

Sluchátkem dorazil hlas s větší silou. „Slečno, jestliže není mrtvola, když jste mě ujistila, že není, a nikdo kromě vás ji neviděl, pak není důvod, aby to kdokoli šel teď v noci vyšetřovat.“

Spojení se ukončilo.

KAPITOLA 3

Ráno přineslo průzračný klid, jaký tak často následuje po bouři. Možná to působil jen kontrast s běsněním předchozího večera, ale vzduch byl podivně nehybný, jako by si dával oddech samotný život. Keře lemující půlkruhovou příjezdovou cestu působily zplihle a platan javorolistý i lípy na vyvýšených trávnících, které předtím stály tak hrdě, měly svěšené větve. Dokonce i koberec z listí a drobných větviček pokrývajících zem ležel bez hnutí.

Eleanor spala trhaně. Ve tři hodiny ráno prohlásila, Tohle je hrozné, Ellie!, vstala a časné hodiny do úsvitu strávila prohrabáváním knih z dětství.

Snídaně měla být poklidná, protože policie měla dorazit až v jedenáct hodin. Čekání ovšem nikdy nepatřilo k Eleanořiným oblíbeným způsobům, jak trávit volný čas, a dnes ráno ji tikání hodin obzvláště vytáčelo.

„Můžu vám přinést ještě čaj, má paní?“ zeptal se Clifford snad už posté. Přinášel další talíř čehosi, na co neměla žaludek, navzdory svému obvykle dobrému zdraví. Mohl za to nedostatek spánku? Nebo pohled na vražděného muže? Ano, to bude ono, pozorovat, jak někdo zemře, může člověku sebrat chuť k jídlu. „Ještě kávu?“

Střelila po něm pohledem. Nehraje si s ní? „Jsem si jistá, že právě na tohle jste se mě už ptal.“

„Nikoli, ptal jsem se, jestli chcete ještě čaj, má paní. Tohle je káva.“ Letmo pohlédl na její šálek. „Zdálo se, že jste pila obojí.“

Roztěkaně přikývla. „Já o snídani právě teď moc nestojím, a tak si to vynahrazuji tekutým občerstvením.“

Clifford chvilku přemítal. „Možná byste měla snídani raději v jedenáct? I když tím se vyloučí pravidelná přesnídávka o jedenácté. Nebo mám požádat paní Trotmanovou, aby podávala snídani v době oběda a přesunula oběd na dobu večeře? To by však znamenalo budit vás na večeři o půlnoci.“

Nešlo jí to na rozum. Je to humor? Sarkasmus? „Clifforde, jak můj strýc přijímal vaše vytrvalé rady ohledně své každodenní činnosti?“

„S čajem a citronem, má paní.“

Naštěstí v tu chvíli dorazila paní Buttersová s oznámením, že v hale čeká nějaký „pan policista“.

„Děkuju vám, paní Buttersová.“ Eleanor letmo pohlédla na hodiny na krbové římse: pět minut po jedenácté. „Vyřiďte prosím konstáblovi, že tam budu za patnáct minut.“

„Zajisté, má paní.“ Paní Buttersová zůstala stát na místě jako přikovaná. „Odpusťte, má paní, ale ten pán říkal, že strašně spěchá.“

„Spěchá, říkáte? V tom případě mu povězte, že tam budu za pětadvacet minut. Třeba se v hale posadí a dá si čaj.“

Paní Buttersová přikývla a odešla. Clifford naklonil hlavu k Eleanor.

„Já jsem čekala na našeho ‚pana policistu‘,“ pohlédla znovu na hodiny na krbové římse, „přesně dvanáct hodin. Mám pocit, že krátké čekání z jeho strany bude férová směna.“

„Zajisté, má paní.“

Mohla by přísahat, že vidí, jak se mu po tváři mihl úsměv.

Hodiny tikaly dál. Clifford urovnal párky na talíři. Eleanor si pečlivě dopnula knoflíky na pletené vestě. Skládaná tvídová proužkovaná sukně se nápomocně dožadovala větší péče, výrazné zelené pruhy se odmítaly srovnat se ztuhle pomačkanými faldy. Jednořadý perlový náhrdelník jí prokluzoval mezi prsty, když perly počítala; pak je přepočítala ještě dvakrát. Potají pohlédla na římsové hodiny: jedenáct hodin dvanáct minut. Uplynulo pouhých sedm minut. Opravdu se musíš naučit umění nicnedělání, Ellie, zejména když jsi teď dáma, která nemusí pracovat, a má tudíž spoustu volného času.

„Jak rychle ten čas letí,“ poznamenal Clifford, nabízející možnost úniku.

Vděčně ji přijala a vyskočila od stolu. „Zdá se nepravděpodobné, že se vrátím na přesnídávku o jedenácté, Clifforde. Možná by paní Trotmanová mohla tyto své delikatesy odložit na odpolední čaj a ten přesunout na dobu večeře, jak jste navrhoval?“ Poté co si odškrtla toto dětinské vítězství, vyplula ze snídaňového pokoje.

„Konstáble, půjdeme?“ Eleanor ukázala na hlavní vchod.

„Seržant, jestli vám to nevadí, slečno, seržant Wilby.“ Prstem v rukavici si poklepal na proužky na levém rameni. Na horním rtu mu ulpěly chomáčky vousů z kníru.

Eleanor si před zrcadlem upravila klobouk. „Lady Swiftová, jestli vám to nevadí, seržante.“ Bože bože, Ellie, stává se z tebe strašný snob, a to nejsi zpátky v Anglii ještě ani čtyřiadvacet hodin!

Venku jí seržantův růžolící asistent otevřel dveře Fordu Model T čekajícího u schodů.

„Děkuju vám, konstáble…?“

„Lowe, má paní. Ale usilovně pracuju na tom, abych zmenšil davy řadových policistů.“ Mladý konstábl měl ještě silnější buckinghamshirský přízvuk než seržant.

„To vám přeju hodně štěstí.“

Zatímco Lowe s rozpaky zápolil se startovací klikou motoru, Eleanor promluvila k týlu seržantovy hlavy.

„Dostaví se sem ještě někdo? Třeba nějaký detektiv?“ Neměla v úmyslu, aby to vyznělo tak jízlivě.

„Dokud nevíme, co řešíme, lady Swiftová, nevidím důvod, proč mrhat drahocenným policejním časem,“ odpověděl Wilby. „Detektivové a podobní jsou vysoce kvalifikovaní a potřební u závažnějších případů.“

„Závažnějších! Tady mluvíme o vraždě!“

Wilby se na sedadle otočil. „Pak navrhuju, abychom pokračovali a dozvěděli se víc o tady té ‚vraždě‘. Jeďte dál, Lowe.“

Když se příjezdová cesta k Hallu napojila na silnici z vesnice, Wilby promluvil, aniž se otočil. „Kudy, lady Swiftová?“

Eleanor vědomě odložila své podráždění na později. Koneckonců, vrah je na svobodě. „Pořád dál a dál, až k rozbitému silničnímu ukazateli, pak by se to mělo objevit.“

„Co se objeví?“

„Lom, seržante.“ Snažila se nedat najevo podrážděnost. „Přečetl jste si poznámky, které jste si dělal při našem nočním rozhovoru? Předpokládám, že jsem mluvila s vámi.“

„Lom?“ Stočil k ní oči, aniž pohnul hlavou nebo odpověděl na otázku. „Opravdu doufám, že dokážete označit ten správný. V téhle oblasti se hodně kutá v zemi.“

O pár minut později si Eleanor spíš namlouvala, že to dokáže. „Támhle! Tam je ta křižovatka. Tady odbočte doprava.“

Objevily se stromy a zase zmizely. Dál tiše pokračovaly živé ploty. Krajnice se měnily. Avšak od té odbočky doprava nepoznala z předchozí noci nic.

„Lady Swiftová,“ otázal se popuzený hlas, „je to ještě daleko?“

„Rozeznat tu cestu je trochu obtížné, seržante. Okamžik, prosím.“ Snažit se určit polohu při téhle rychlosti nebylo snadné. „Já vím, jeďte krokem, konstáble Lowe.“ Eleanor zaslechla jakési mumlání z předního sedadla pro spolucestujícího, ale rozhodla se to nebrat na vědomí. „Tak teď, tohle divoké mlází vypadá povědomě.“

Při bližším přezkoumání se však ukázalo, že je překvapivě nepovědomé. Lowe dělal z otočení auta značnou vědu. Kdyby si počkal na širší místo a neuposlechl ten rozkaz, hned když na něj seržant zařval, dopadlo by přední světlo lépe.

„O tom si promluvíme, až budeme zpátky na stanici, Lowe,“ zavrčel Wilby.

„Promiňte, seržo.“ Lowe se vrátil do auta a promáčknuté pouzdro reflektoru položil na podlahu.

„No tak, lady Swiftová.“ Wilbyho začínala celá eskapáda unavovat a byl natolik hrubý, aby to dal najevo.

„Ach, támhle!“ ukázala.

Cesta, která vedla ke štěrkovanému kruhu, kde se vozidlo mohlo jen tak tak otočit, konečně hru na schovávanou vzdala.

Wilbyho obličej zbrunátněl. „Uvědomujete si, lady Swiftová, že v tomhle autě jezdíme skoro dvacet minut, abychom skončili tam, kde jsme začali? Tohle,“ ukázal přes její rameno, „je zděný plot na hranicích pozemků Henley Hallu!“

Eleanor zamrkala. Jak je to možné? Pak jí to došlo…

„Samozřejmě, seržante, co očekáváte? Byla tma jako v pytli, zuřila bouře a… a já jsem nešla po těchhle cestách celé roky. Pochopitelně, možná jsem byla trochu dezorientovaná a ehm… chodila jsem v kruhu.“ Jeho odpověď zarazila zvednutou rukou. „Takže, seržante, nepřestaneme dál mrhat časem a nebudeme pokračovat?“

Na chvíli nepochybovala, že Wilby přikáže konstáblovi Lowemu, aby vůz otočil, ale on pod jejím vyzývavým pohledem zvadl, zabořil se zpátky do sedadla a jen zamumlal: „Pokračujte, Lowe, a dávejte pozor na pneumatiky.“

Jak se kodrcali po nesčetných výmolech, Eleanor prohodila k seržantovi: „Měla jsem štěstí, že jsem si v noci na té hrbolaté cestě nepodvrtla kotník.“

Wilby se tvářil, jako by mu ani moc nevadilo, kdyby si Eleanor vyvrtla oba kotníky.

Přešla jeho výraz bez povšimnutí a rozhlédla se, jestli neuvidí nějaké orientační body. Zavrtěla hlavou; nic. Našla správný směr přes pouště a horské hřebeny, a přesto si neuvědomila, že ten lom sousedí vzadu se strýcovými pozemky! Při tom pomyšlení ji zamrazilo. Předtím brala tu vraždu jako jakousi vzdálenou záležitost, až teď si uvědomila, že ten muž byl zavražděn na místě, kam bys z Henley Hallu kamenem dohodil.

KAPITOLA 4

Na konci cesty Lowe auto zastavil a oba muži se otočili k Eleanor.

„Teď půjdeme pěšky,“ oznámila.

„To mě podrž…“

Eleanor nedbala na seržantův výbuch, vyskočila z auta a vykročila směrem k místu, kde v noci uvázala Gladstonea a pokusila se přelézt plot. „Támhle! Když se podíváte skrz plot, uvidíte malou boudu. Tam jsem viděla, jak někdo toho muže střelil.“

Wilby nakoukl skrz oplocení na prudký sráz na jeho opačné straně. „To musí být deset metrů!“

„Myslela jsem spíš patnáct. Proto jsem šla dál až k vratům.“

„K vratům?“

Lowe zřejmě ten brunátný odstín na seržantově obličeji zpozoroval už dřív. „Jestli smím, seržo, fakt si myslím, že tahle pěšina kolem plotu nakonec vede k vratům do lomu na starý cestě k lomům. Ale když se vrátíme a vezmem to po silnici a pak Jeffersonovou cestou pro traktor, budem u těch vrat cobydup. A nezaneřádíme vám uniformu nebo šaty lady Swiftový tím hlohovým sajrajtem.“

„Na starý cestě, Lowe,“ zavrtěl hlavou Wilby. „Opravdu, jak chcete podávat náležité hlášení s gramatickými chybami?“

„Omlouvám se, pane, ale tam ty – ta – vrata jsou.“ Otočil se k Eleanor. „Znám tu cestu díky postrádaný – postrádané – dodávce mlíka, kterou jsem tam vyšetřoval minulý měsíc. Kluci kradli starému Jeffersonovi mlíko a prázdné nádoby schovávali u cesty.“

Vrátili se na silnici a k autu. Loweho zkratka odpovídala popisu a brzy nato už zastavovali u týchž vrat, jimiž Eleanor předchozí noci prošla.

„Skvělá práce, konstáble Lowe.“ Eleanor na zadním sedadle zatleskala.

„Děkuju vám, milostpaní.“ Konstáblovi se očividně ulevilo. „Jenže ty vrata vypadaj důkladně zamčený. Mohli bysme se zeptat pana Cartwrighta dole na Pike‘s Farm.“ Otočil se k Eleanor. „Tomu patří půda, se kterou souseděj pozemky vašeho strýce. Možná má klíč.“

Ze sedadla spolujezdce vyrazilo vzteklé zatroubení připomínající slona a Eleanor měla na okamžik pocit, že je zpátky v Jižní Africe.

Auto vjelo na dvůr statku a slepice se rozletěly do všech stran. Obklopilo je hejno syčících hus.

„Dobrý den, pánové. Slečno.“ Na dvoře stál podsaditý muž ve farmářské kombinéze. Smekl zaprášenou čepici.

Eleanor se samozřejmě ujala vedení. „Pan Cartwright, předpokládám?“

„Přesně tak,“ přisvědčil.

„Promiňte nám, že vedeme tento pohovor z toho pěkného policejního vozidla, ale pokud své husy neodeženete, obávám se, že na vás budeme muset vykukovat odtud.“

„Pohovor?“ Cartwright se zamračil. „Jako výslech? Proč?“

„Uklidněte se, pane Cartwrighte,“ konejšil ho Wilby se špatně skrývaným nasupením. „Tohle je lady Swiftová. Zdědila usedlost lorda Henleyho.“ Cartwright po ní střelil takovým pohledem, že byla ráda, že tu není sama. „Pomáhá nám s vyšetřováním. Možná byste nám mohl napomoct v jedné potenciálně policejní záležitosti?“

Eleanor protočila oči, ale kousla se do jazyka – potenciálně!

„Jestli to je nutný,“ odpověděl Cartwright, „ale nemyslím, že toho budu moc vědět, pokud vůbec něco.“

„Nejde o to, co víte, pane Cartwrighte,“ vysvětlil mu Wilby, „jde o to, co máte. Klíč, pane Cartwrighte. Hledáme klíč od vrat u vstupu do lomu.“

Cartwrightovo obočí vytvořilo přes jeho obličej solidní živý plot. „Ty vrata jsou vždycky zavřený.“

„Ta vrata, zavřená,“ zamumlal Lowe.

Eleanořiny minimální trpělivosti dál ubývalo. „To je sice možné, pane Cartwrighte, ale máte nějaký klíč, nebo ne?“

Cartwright se poškrábal na hlavě. „Nějaký klíč někde mám, protože to je moje půda, ale tenhle kus jsem celý pronajal těžební společnosti, i když oni tam už nějakou dobu nepracujou. Nejsem si jistý, že by je moc potěšilo, kdyby jim to tam někdo prohrabával.“ Pohlédl významně na Eleanor.

„Bezpochyby, pane Cartwrighte,“ souhlasila Eleanor, „ale kdyby věděli, že tam došlo k vraždě –“

„Údajné vraždě,“ opravil ji Wilby.

Bože bože, tenhle šašek v uniformě začíná být nesmírně protivný. Usmála se na farmáře. „Pane Cartwrighte, velice bychom ocenili, kdybychom mohli použít váš klíč.“

„Nejlíp bude, když se tam za moment sejdeme.“ Cartwright odkráčel k domu.

Konečně se zdálo, že se věci ubírají cestou skutečného policejního vyšetřování: svědek, dva policisté, místo činu, a dokonce prostředek, jak se tam dostat.