TOUHA

Vi Keelandová

Přeložila Anna Křivánková

THE SPARK

Copyright © 2021. THE SPARK by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Anna Křivánková, 2023

ISBN 978-80-249-5191-1

Obsah

- kapitola 1

- kapitola 2

- kapitola 3

- kapitola 4

- kapitola 5

- kapitola 6

- kapitola 7

- kapitola 8

- kapitola 9

- kapitola 10

- kapitola 11

- kapitola 12

- kapitola 13

- kapitola 14

- kapitola 15

- kapitola 16

- kapitola 17

- kapitola 18

- kapitola 19

- kapitola 20

- kapitola 21

- kapitola 22

- kapitola 23

- kapitola 24

- kapitola 25

- kapitola 26

- kapitola 27

- kapitola 28

- kapitola 29

- kapitola 30

- kapitola 31

- kapitola 32

- kapitola 33

- kapitola 34

- kapitola 35

- DOSLOV

- PODĚKOVÁNÍ

KAPITOLA 1

Autumn

Tak na tohle už začínám být moc stará.

Hodila jsem hromádku pošty na gauč, do kterého jsem se vzápětí zabořila. Bylo sotva šest a já měla sto chutí vlézt do postele a jít už spát. Potřebovala jsem si odpočinout od svého čtyřdenního odpočinku. Ještěže jsem si naplánovala víkend na zotavenou. Naše dámská jízda ve Vegas – trošku předčasné loučení se svobodou mojí kamarádky Anny –, ta, během níž jsme chtěly všechny vylehávat u bazénu a nechat se hýčkat lázeňskými kúrami – se zvrhla v tah po nočních klubech, a já dnes skoro zmeškala let, protože jsem zaspala. Nějakou dobu jsem nepila víc jak dvě sklenky vína za týden, a ačkoliv dnešního pátečního večera slunce ještě nezašlo, už jsem se plně cítila na svých zralých dvacet osm let. Ještěže zítra nemusím do práce.

Krátce jsem zvážila, že zkusím přepít kocovinu brusinkovou vodkou a trochu si přitom zarelaxuju při sledování Netflixu, ale pak mi zazvonil mobil a drsně mě vrátil do reality.

Uf…

Na displeji naskočilo Táta. Věděla jsem, že bych s ním měla promluvit, ať to mám za sebou, ale neměla jsem sílu. Telefon, kterému jsem se rozhodla vyhnout, mi však neodvratně připomněl další věc, již bylo třeba udělat, ačkoliv jsem se tomu celé odpoledne vyhýbala. Vyprat. Jedna z mých nejméně oblíbených povinností – hlavně proto, že kvůli ní musím sedět v potemnělé prádelně ve sklepě budovy. Až do doby asi před několika měsíci jsem vždy prostě pustila pračku a vrátila se za tři čtvrtě hodiny, abych věci přehodila do sušičky. Jenže s tím jsem přestala, když mi jedna várka prádla zmizela – celá pračka mokrých podprsenek a kalhotek. Kdo sakra krade mokré oblečení? Proč ne aspoň suché? Každopádně se mi ta lekce dost prodražila a od té doby jsem ze sklepa nevylezla, dokud nebylo všechno vyprané a usušené.

Povzdechla jsem si a neochotně se přesunula do ložnice, kde na posteli stále ještě ležel můj nevybalený kufr. Otevřela jsem ho a čekala, že hned navrchu uvidím plátěnou sukni, kterou jsem ve Vegas nakonec nevyužila. Plánovala jsem ji pověsit v koupelně s nadějí, že se pomačkání vyhladí, až místnost po několika důkladných sprchách zaplaví pára. Žehlení jsem nesnášela skoro stejně jako praní ve sklepě.

Jenže když jsem odklopila vršek kufru, moje lněná sukně tam nebyla. Nejdřív mě napadlo, že můj kufr vybrali k prohlídce a pak věci naskládali zpět v jiném pořadí… Jenže bota s křidélkovou výšivkou, kterou jsem vytáhla, rozhodně nebyla moje.

Do háje.

V panice jsem prohledala zbytek kufru.

Kalhoty, sportovní oblečení, pánská košile… Zhoupl se mi žaludek a rychle jsem hmátla po štítku zavazadla. Identifikační kartu uvnitř kufru jsem nikdy nevyplnila, ale na svrchní straně jsem měla vyražené iniciály.

A tady… žádné nebyly.

Kruci. Kruci. Kruci.

Vzala jsem z výdejového pásu jiný kufr. Po těle mi vyrazil pot. Měla jsem v tom zavazadle všechen svůj make-up! Nemluvě o nejlepších šatech a botách na celý týden. Potřebovala jsem to všechno zpátky. Doběhla jsem do kuchyně, popadla mobil z nabíječky na lince a vygooglila číslo aerolinek. Po páté nebo šesté automatické výzvě se ozvala nahrávka.

„Děkujeme, že voláte Americké aerolinky. S ohledem na mimořádně vysoký počet příchozích hovorů je vaše odhadovaná čekací doba čtyřicet jedna minut.“

Čtyřicet jedna minut! Prudce jsem vydechla. Bezva. Prostě bezva.

Zatímco jsem čekala se zapnutým hlasitým hovorem a poslouchala hudební kulisu poznamenanou statickým praskáním, uvědomila jsem si, že ať už jsem ten kufr sebrala komukoliv, ten dotyčný má možná u sebe můj. Vůbec jsem nezkontrolovala štítek zavazadla, který by na rozdíl od toho mého mohl být vyplněný.

Pádila jsem chodbou zpátky do ložnice. Jo!

Donovan Decker – vcelku frajerské jméno. A bydlí tady ve městě! Donovan tu měl naštěstí napsaný i telefon. Takhle snadné to přece být nemůže, nebo snad ano? Pochybovala jsem o tom, ale protože zbývalo ještě čtyřicet minut, než mě aerolinky s někým spojí, neměla jsem mnoho co ztratit. A tak jsem hovor ukončila. Začala jsem vyťukávat čísla ze štítku, ale pak jsem se rozhodla nejdřív zadat *67, aby volaný neviděl moje číslo. Při své smůle zjistím, že ten chlap sice můj kufr nemá, ale zato je pořádný úchyl.

Když se hned po prvním zazvonění ozval mužský hlas, úplně mě to zaskočilo. Ještě jsem si nesrovnala v hlavě, co mu vlastně řeknu.

„Ach. Zdravím. Jmenuju se Autumn a myslím, že mám asi vaše zavazadlo.“

„Tak to bylo rychlé. Mluvil jsem s vámi před pouhými dvěma minutami.“

Určitě si myslel, že volám z aerolinek. „Ale ne. Já nepracuju pro Americké aerolinky. Ráno jsem se vracela domů a podle všeho jsem na JFK popadla špatný kufr.“

„Jaké máte iniciály?“

„Iniciály?“

„No ano, však víte, to je první písmeno vašeho jména a první písmeno vašeho příjmení.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Já vím, co jsou iniciály. Já jenom nechápu, proč se mě ptáte – Ale ne! To znamená, že máte můj kufr? Iniciály mám na štítku zavazadla.“

„Záleží na tom, jaké iniciály to jsou, Autumn. První písmeno souhlasí.“

„Moje iniciály jsou AW.“

„No tak v tom případě budete ten zloděj, co mi šlohnul kufr.“

Jasně, měla jsem se na ten štítek podívat, ale stejně mě urazilo, že mě nazval zlodějem. „Nejsme potom zloději oba? Vzhledem k tomu, že máte moje zavazadlo?“

„To jsem vzal jen proto, že zbylo na točně jako poslední. Víte, já se na rozdíl od vás podíval na štítek, hned jak se  objevilo, a když jsem zjistil, že mi nepatří, chtěl jsem ho tam nechat, aby se o něj právoplatný majitel mohl přihlásit. Jenže zákaznická služba u výdeje zavazadel byla na dvacet lidí dlouhá a já už měl zpoždění na schůzku, na které jsem potřeboval být. Takže jsem si ten zbylý kufr vzal jako rukojmí, než to aerolinky vyřeší.“

Svěsila jsem ramena. „Ach. To je mi líto.“

„To nic. Jste tady v City?“

„Jsem. Můžeme se setkat a vyměnit si kufry?“

„Jistě. Kdy a kde? Jsem teď venku, ale za hodinu dvě se vrátím.“

Na štítku byla adresa v Upper East Side, ale já bydlím na West Side, blíž do centra. „Můžeme se setkat ve Starbucksu na Osmdesáté a Lex?“ Bylo to blíž k němu, ale aspoň se potáhnu s kufrem jen přes jedno metro.

„Nenapadá mě jediný důvod, proč ne. V kolik?“

Byl to trochu divně formulovaný souhlas a důraz na slově důvod byl zvláštní. Ale co už, hlavně že dostanu svůj kufr zpátky. Co na tom, jestli je ten chlap trošku podivín. Koneckonců jsem skryla svoje číslo a setkání bude na veřejném místě.

„Co třeba v osm?“

„Tak platí.“

Znělo to, jako by se chystal zavěsit. „Počkejte…“ řekla jsem. „Jak poznám, že jste to vy?“

„Budu držet vaše zavazadlo, Autumn W.“

Zasmála jsem se. „No jasně. Promiňte… byl to dlouhý týden ve Vegas.“

Předklonila jsem se a zvedla botu ležící na vrchu v kufru. Ferragamo. Pěkně drahá. A dost velká. Rychle jsem mrkla na číslo a byla to třináctka. Moje vnitřní pubertální já se neubránilo myšlence: velká noha znamená velkého… Navíc měl ten chlap hluboký sexy hlas. Až zavěsím, rozhodně si jeho zavazadlo prohlédnu pozorněji.

„Uvidíme se tedy v osm,“ řekl.

„Tak zatím.“ Už jsem chtěla přejet prstem po displeji a ukončit hovor, když jsem si něco uvědomila. Můj bože! „Haló? Počkejte… jste tam ještě?“

Chviličku se nedělo nic, ale pak se ten sexy hlas ozval znovu. „Co je?“

„Ehm… Otevřel jste… můj kufr?“

„Když jsem na letišti objevil na štítku vaše iniciály, otevřel jsem ho, abych se přesvědčil, že není můj.“

„A… viděl jste něco uvnitř?“

„Nahoře byla růžová tanga, což tak nějak definitivně potvrdilo, že mi ten kufr nepatří. Ale nehrabal jsem se v něm, jestli se ptáte na tohle.“

Zapomněla jsem, že jsem ty tanga hodila dovnitř na poslední chvíli. Když jsem při odchodu z hotelu naposledy prošla pokoj, našla jsem je vzadu v zásuvce. S tím, že viděl moje tanga, bych se ale vyrovnala, na rozdíl od jiných věcí, co jsem měla uvnitř. Vydechla jsem úlevou. „Dobře, to jsem ráda. Díky. Uvidíme se v osm ve Starbucksu.“

„Teda. Počkejte chvilku – ne tak rychle. Jste nějak nervózní z toho, že bych vám mohl vlézt do kufru. Skrýváte tam něco nekalého? Nebudu chodit po městě se zavazadlem plným drog nebo tak něco?“

Musela jsem se usmát. „Ne, to rozhodně ne. Jenom… bych byla radši, kdybyste se v něm nehrabal.“

„Hrabala jste se vy v mém?“

Mrkla jsem na botu, kterou jsem držela. To, že jsem vytáhla jednu jedinou botu, se nedá nazvat prohrabáváním, ne? Jasně že ne. „Ne, nehrabala.“

„A máte to v plánu?“ zeptal se.

Vůbec jsem netušila, jak ten chlap vypadá, ale z jeho hlasu jsem poznala, že se právě usmívá.

„Ne,“ zalhala jsem.

„Dobrá. Takže platí. Já nepolezu do vašeho kufru a vy nepolezete do mého.“

„Jasně. Díky.“

„Můžu se spolehnout na vaše slovo, Autumn W? Možná tam mám pár věcí, které nechci, abyste viděla.“

„Jako třeba?“

Zasmál se. „Uvidíme se v osm.“

Když jsme zavěsili, hodila jsem botu zpátky do kufru a sklonila se, abych ho zavřela. Jenže jakmile jsem sáhla po zipu, přepadla mě zvědavost. Dělal si ze mě legraci, nebo tam má opravdu něco, co bych neměla vidět? Samozřejmě jsem věděla, co skrývá moje vlastní zavazadlo, a to mou zvědavost jen umocnilo.

Zavrtěla jsem hlavou a zatáhla za zip. Byl už napůl zavřený, když jsem se nahlas rozesmála. Co si budu nalhávat? Teď, když mi odpadlo praní, zbývají ještě celé dvě hodiny, než se setkám s panem Velká noha. A ten kufr by mě celou tu dobu akorát pokoušel. Určitě bych to nakonec vzdala, tak co si ušetřit trápení a aspoň trošku nakouknout už teď? Pak budu mít aspoň klid. On se nikdy nedozví, že jsem dohodu porušila. Nehledě na to, že sám se možná právě teď prohrabal až na dno mého kufru. V takovém případě je přece jedině fér, abych já prohledala ten jeho, ne?

Hryzla jsem se do rtu, jelikož se mě na chviličku zmocnil pocit viny. Ale rychle jsem ho zaplašila. Samozřejmě že na to mám právo.

Když jsem si to takhle ospravedlnila, otevřela jsem kufr a na chvilku se zarazila, abych si uložila do paměti jeho vnitřní uspořádání. Nahoře byla složená bílá košile a po každé straně ležela jedna bota otočená podrážkou vzhůru. Opatrně jsem tohle všechno vyndala a vyložila na postel tak, jak to bylo naskládané v kufru. Druhou vrstvu tvořilo další složené oblečení: dvě drahé košile, sportovní kalhoty, boxerky a několik triček – na jednom jsem zahlédla nějaký povědomý nápis začínající na Ha – a tak jsem ho rozložila, abych si ho lépe prohlédla. Harvardská právnická fakulta.

A jéje. Jeden z těchhle týpků. Není divu, že si může dovolit boty od Ferragama.

Pod hromádkou oblečení ležela bílá taška na prádlo – taková ta, kterou v hotelu dostáváte na věci do čistírny, ale většina lidí ji používá na špinavé prádlo. Netoužila jsem se hrabat ve špinavých ponožkách, takže jsem začala ukládat oblečení zpátky na místo a připadala si přitom trochu zklamaně. Jenže když jsem chtěla vrstvu šatstva uhladit, ucítila jsem, že v té igelitové tašce na prádlo se nachází cosi hrbolatého a tvrdého. Takže jsem všechny ty šaty zase vyndala a nahlédla do tašky v naději, že najdu… ani nevím, co jsem si vlastně představovala. Ovšem to, co jsem objevila, jsem tam rozhodně nečekala.

V tašce bylo nějakých dvacet nebo třicet takových těch malých šamponů, jaké dostávají hoteloví hosté. Při bližší prohlídce jsem zjistila, že něco z toho jsou dokonce kondicionéry a zvlhčovací krémy. Úplně na dně byla schovaná tři šitíčka a šest kartáčků v plastových obalech – takových, co dostanete na hotelové recepci, když si zapomenete vlastní.

Co to sakra pan Velká noha vyváděl? Vybrakoval pokojské vozík s toaletními potřebami? Podobné věci, i když nižší kvality, by se našly i v mém kufru, jenže já byla věčně bez peněz. Rozhodně bych je nečekala v zavazadle chlapa, který studoval na Harvardu a nosí boty za sedm set dolarů.

Teď jsem tedy byla na setkání s Donovanem Deckerem ještě zvědavější.

Do Starbucksu jsem dorazila skoro o dvacet minut dřív, takže jsem si dopřála flat white s mandlovým mlékem a s medem. Už během objednávání se mi při pomyšlení na tu sladkou a jemnou pochoutku sbíhaly sliny. Ráda jsem si dopřávala dražší kávu, jenže se svým chabým rozpočtem jsem si těch pět dolarů mohla dovolit jen občas.

Stála jsem u konce pultu, čekala na svoje pití a bezmyšlenkovitě si procházela mobil, když vešel muž, který upoutal mou pozornost.

No páni.

Tak tohle je teda parádní chlap. Kdybych ho popsala prostě jako vysokého, tmavovlasého a pohledného muže, ani zdaleka bych ho nevystihla. Černé vlasy rámovaly úžasný obličej s mužnými rysy a plnými rty a já byla vděčná, že nás zatím dělí taková vzdálenost. Potřebovala jsem chvilku, abych se trochu vzpamatovala. Ale i když jsem se už vrátila zpátky do reality, pořád jsem byla rozhozená.

„Díky, že jste si přišel vyměnit kufr,“ oslovila jsem ho. „Moc mě mrzí, že jsem si vzala ten špatný.“

„To nic.“

Pošoupla jsem jeho zavazadlo vpřed a pustila držadlo. Jenže ten Adonis nic takového neudělal. Dokonce si přitáhl můj kufr blíž k sobě.

„Než dojde k výměně…“ Naklonil hlavu ke straně a pozorně se mi podíval do tváře. „Zajímalo by mě, jestli jste dodržela slovo.“

Napodobila jsem ho a rovněž naklonila hlavu. „A kdybych řekla, že nedodržela?“

„Pak budete muset zaplatit pokutu za porušení naší dohody.“

Se zájmem jsem povytáhla obočí. „Pokutu?“

Přikývl. „Správně. Bude za to pokuta.“

Zasmála jsem se, pozvedla svůj šálek a usrkla kávy. „Zrovna jsem se vrátila z holčičí jízdy ve Vegas. Jsem si docela jistá, že tohle předražené kafe vyluxovalo z mého účtu posledních pět dolarů.“

„Nemluvím o peněžní pokutě.“

„Tak o jaké?“

Chvilku si hladil strniště na bradě. „Budete si se mnou muset dát kávu.“

To si vážně myslel, že to pro mě bude taková újma? Zauvažovala jsem, co mu odpovím. Pokud řeknu pravdu, bude to trapné. Chci říct, přece jen jsem se tomu chlapovi hrabala ve věcech. Na druhou stranu si ho budu moct při kávě lépe prohlédnout. Jenže to bych zase přistoupila na to, že strávím nějaký čas s úplně neznámým člověkem. I když… kdykoliv jsem se sešla s nějakým chlapem z internetové seznamky, obvykle to bylo v kavárně, a o tomhle muži jsem díky jeho kufru věděla možná víc, než bych se dozvěděla na online chatu. Nehledě na to, že nikdo z těch posledních chlapů, které jsem sbalila online, nevypadal jako Donovan Decker. Vlastně už dlouho jsem se s nikým nedostala dál než k té kávě.

Zatímco jsem se rozmýšlela, hleděl mi Adonis do tváře. Ušklíbl se, takže mi bylo jasné, že už ví, že jsem se mu v kufru hrabala. No tak co?

Napřímila jsem se a pohlédla mu do očí. „Doufám, že jste té pokojské při loupeži neublížil?“

Na chvilku podezíravě zamžoural, ale pak se mu ve tváři rozhostil široký úsměv. Napřáhl ruku k prostorám pro sezení. „Až po vás, Autumn W.“

KAPITOLA 2

Donovan

O necelých 10 měsíců později

„Tohle je prostě směšné. Prohledali mi dům – všechno obrátili vzhůru nohama a ani po sobě neuklidili. A odnesli si moje věci. Co s tím uděláte?“

„Varoval jsem vás, že to hrozí,“ odpověděl jsem. „Udělal jste minulý týden to, co jsem vám řekl?“

„Ano.“

Mému klientovi zacukalo pravé víčko. Ten mizera to nikdy nesvede podat přesvědčivě. Kromě dneška jsem ho viděl jen třikrát v životě, dohromady nějakých šest hodin, a už vím, že kdykoliv lže, rozjede se mu tik v pravém oku. A to ani nezmiňuju, že asi za třicet vteřin vytáhne špinavý kapesník a začne si ze zrudlého obličeje utírat pot.

Povzdychl jsem si a podíval se na ženu sedící vedle něj. Usmála se a v očích jí zajiskřilo. Jaká ironie. Myslím, že bych pětadvacetileté snoubence Warrena Alfreda Bentleye mohl klidně říct, že chci probrat případ v soukromí, a ohnout ji ve své kanceláři přes stůl. Ne že bych měl zájem. Zlatokopky nejsou můj typ.

„Warrene…“ Podíval jsem se na zruinovaného šedesátiletého finančního ředitele, pak na jeho platinovou princeznu a pokynul jsem ke dveřím. „Možná bychom si my dva měli promluvit v soukromí.“

„Cokoliv mi chcete říct, můžete říct i tady před Ginger.“

„Popravdě, tohle není tak úplně běžná praxe. Ginger není vaše žena a –“

Přerušil mě. „Je moje snoubenka. Jaký je v tom rozdíl?“

Sakra, to se ani nedívá na Právo a pořádek? „Snoubenku mohou donutit, aby proti vám svědčila, manželku nikoliv.“

Zavrtěl hlavou. „To by Ginger nikdy neudělala.“

To určitě. Stačilo by, aby jí žalobce pohrozil, že z ní udělá spoluvinici, a během deseti minut by se obrátila proti tobě, ty povadlej dědku. Musel jsem to ale hrát s ním – aspoň před ní.

„Věřím, že ne. Ale vztah klienta s právníkem nechrání jenom vás, ale i ji. Určitě nechcete, aby právníci začali čenichat kolem budoucí paní Bentleyové, že ne?“

„Jistěže.“

„Tak co kdybych řekl své asistentce, aby udělala Ginger kapučíno z toho nového kávovaru, co zrovna dali do čekárny pro hosty? Všichni se nad ním rozplývají.“ Prý za tu mašinu, co dělá kafe s napěněným mlékem, vyklopili dvacet tisíc dolarů, tak doufám, že zvládne udělat i pořádné kafe.

Warren se podíval na Ginger, která přikývla, a on zabručel: „Dobře.“

„Okamžik.“ Vstal jsem, obešel svůj stůl a pokynul Ginger, aby šla napřed. „Tudy, prosím.“

Moje asistentka neseděla na svém místě, takže jsem tu trofejní snoubenku zavedl do čekárny a slíbil jí, že za ní pošlu Amélii, hned jak se vrátí. Když jsem se otočil k odchodu, Ginger mě popadla za loket. Ovinula mi paže kolem krku, a než jsem ji stihl zarazit, přitiskla se mi do náruče.

„Mockrát vám děkuji, pane Deckere. Hrozně se o Warrena bojím.“

Její tvrdá prsa se mi opřela o hrudník. Nejspíš ještě byla nová a nestihla změknout.

Zdvořile jsem se vymotal z jejího objetí a poodstoupil. „Nemusíte mi děkovat. Dělám jen to, za co jsem placený.“

Když jsem se vrátil do kanceláře, usoudil jsem, že je na čase začít se s klientem bavit vážně. Sundal jsem si sako a hodil ho na křeslo pro hosty stojící vedle Warrena. Pak jsem usedl zpátky ke stolu a vyhrnul si rukávy košile – což jsem nedělal moc často, protože jsem tak odhalil tetování na předloktí, které se mým bohatým a vznešeným klientům moc nezamlouvalo.

„Takže, pane Bentley. My dva se ještě tak moc neznáme, ale jsou tu dvě věci, které byste o mně měl vědět. První je, že pokud mě požádáte o radu, tak ji dostanete. Často to znamená, že uslyšíte něco, co se vám nebude líbit, ale já nejsem placený za to, abych vám říkal, co chcete slyšet. Nejsem váš kamarád ani poskok. Jsem váš právník – ten nejlepší, jakého dokážete najít. A protože sedíte tady u mého stolu, a ne někde jinde, musím předpokládat, že už to víte, protože jste se na mě předem informoval. Takže pokud se mě na něco zeptáte, nečekejte, že budu kličkovat kolem odpovědi. Platíte mě za hodinu. Nebudu proto plýtvat vaším časem tím, že bych vám mazal med kolem huby. Dostanete svoji odpověď – ale jak říkám, občas nebude taková, jakou byste si přál.“

Nadechl jsem se. Bylo zřejmé, že se mě chystá přerušit, takže jsem pozvedl ruku, abych ho zarazil. „Omluvte mě, ale ještě to dopovím, abychom si dobře rozuměli. Druhá věc, kterou byste měl vědět, je ta, že umím velmi dobře odhadovat lidi. To je popravdě hlavní důvod, proč si můžu dovolit účtovat dvanáct set dolarů za hodinu. Tahle moje vlastnost vám může být často ku prospěchu. Vím, kdy žalobce blafuje a kdy porota je, nebo není na mojí straně a kdy je dobré přistoupit k dohodě. Jenže ta samá vlastnost pro vás může být také nevýhodná – protože obvykle i poznám, kdy neříkáte pravdu. A já nebudu pracovat s klientem, který ke mně není upřímný. Pokud vám nevěřím já, jak mám přesvědčit porotu, aby vám věřila? Takže když vás přistihnu, že mi opakovaně lžete, dám vám jakožto klientovi padáka.“

Warren zrudl ve tváři. „Tak poslouchejte. Měl byste vědět –“

Utnul jsem ho. „Jsem si vědom, že jste členem stejného klubu jako jeden z mých nejvyšších nadřízených. Není to poprvé, co jsem měl klienta, který se pohybuje ve stejných společenských kruzích jako zaměstnanci naší firmy. A nebylo by to ani poprvé, co jsem vyhodil klienta, který měl takové kontakty. Jasně, Dale nebo Rupert ze mě nebudou mít radost, ale nakonec jsem to já, a ne vy, kdo jim ročně vydělává miliony. Takže se s tím smíří. Vy z toho ale dobře nevyjdete. Tenhle spor, který se státem vedete, je totiž pořádně děravý. A pokud si najdete jinou firmu a jiného právníka, čeká vás pětadvacet let, protože já jsem vaše jediná šance, jak se z toho vykroutit, pane Bentley. Možná že je to ode mě arogantní, ale to je mi celkem fuk. Protože arogantní, nebo ne… je to svatosvatá pravda.“

Pohodlně jsem se opřel do křesla a chvíli jsme na sebe s panem Bentleyem upřeně zírali. Měl vztek – určitě už to byly celé věky, co si někdo dovolil s ním takhle mluvit. A právě teď mu to v hlavě šrotovalo a zvažoval, že mi dá padáka. Jenomže ti, kteří končí u mého stolu, ti, kteří se zamotali do složitých a nekalých machinací, které je dostaly do průšvihu, to nejsou žádní pitomci. Naopak jsou dost chytří. Až moc. A jsou rádi na svobodě. Takže než ke mně vlezou, všechno si důkladně zjistí předem, a proto je jim jasné, že jsem jejich nejlepší šance k tomu, aby na svobodě zůstali.

Jakmile jim přednesu svou malou řeč, hrajeme hru, kdo vydrží déle. Kdo promluví první, ten prohrál.

Uběhly tři nebo čtyři minuty – což je docela dlouhá doba na to, že jsme jen seděli a zírali na sebe –, ale Warren nakonec vyměkl.

Předklonil se a položil si ruce na kolena. „Dobře. Tak co uděláme teď?“

Probíral jsem s ním strategii pětačtyřicet minut. Moc jsem ho nepotěšil, když jsem mu řekl, že jakmile mu federálové zmrazí konto, nebude moct zaplatit kauci. Ale zatím ještě úplně nepochopil svou situaci a nepřipustil si celou pravdu – věřil, že mu pomohou přátelé a obchodní společníci.

Kdyby šlo o nějakých padesát tisíc, tak možná, ale jeho kauce půjde do sedmi cifer.

Když jsme skončili a dohodli si postup, můj klient zhluboka vydechl.

„Za jak dlouho mě přijdou zatknout?“

„Během jednoho, maximálně dvou dnů.“

„A co mám zatím dělat?“

Zahleděl jsem se mu pevně do očí. „Jste si jistý, že to chcete slyšet?“

Zamračil se, ale přikývl.

„Běžte domů, pane Bentley. Zavolejte soukromého kuchaře, aby vám udělal vaše oblíbené jídlo, a pak si užijte se svou pěknou snoubenkou. Protože do rána vám zmrazí účty a co se stane pak? Ona půjde prodat ten kus kamene, co má na prsteníčku, a koupí si letenku první třídy, aby se vrátila, odkud přišla.“

„Mohu vidět váš průkaz totožnosti, prosím?“

Opřel jsem se v křesle a zazubil se na kamaráda přes stůl.

„Jděte do háje,“ zavrčel Trent a lovil z kapsy řidičák. Ani se mi nepodíval do tváře a stejně věděl, jak si tuhle chvíli užívám.

Servírka si prohlédla jeho průkaz a podala mu ho zpět. Tohle se stávalo dost pravidelně. Trentu Fullerovi bylo třicet, ale vypadal sotva na osmnáct. Nikdy jsem na něm neviděl žádné vousy a to jsme spolu v New Orleans chodívali na mládenecké večírky, které se táhly čtyři dny.

Usmál jsem se na servírku. „Začala mu pozdě puberta. Chcete vidět můj?“

„To je v pořádku. Vypadáte, že už vám bylo jednadvacet.“

„Jste si jistá? To se ani nechcete mrknout na moji adresu pro případ, že bychom bydleli blízko sebe?“

Servírka se začervenala. Jen jsem ji škádlil, byla sice hezká, ale pro mě trochu moc mladá.

„Za chvilku jsem zpátky s vaším pitím.“

Trent vzal z prostředku stolu chlebovou tyčinku a zakousl se do ní.

„Kdo byla ta blonďatá šťabajzna, kterou jsi s jejím tatíkem vyprovázel dneska odpoledne z recepce?“

„Ten dědek je její snoubenec, ne otec. Ale jestli máš zájem, jsem si jistý, že už bude brzy k mání pro dalšího zoufalce. Můj klient o to velké jmění, které ho činilo tak atraktivním, brzy přijde.“

„Kruci. Do oddělení duševního vlastnictví takováhle ženská nikdy nezabloudí.“

„Když chceš běhat s velkými psy, musíš se naučit chcát do vysoké trávy.“

Trent se nechápavě zachmuřil. „Co to má jako znamenat?“

Zasmál jsem se. „Nemám ponětí. Jak to vypadá s tou ženskou, kterou se ti před pár týdny nepodařilo odradit?“

S kamarádem jsme chodili jednou či dvakrát měsíčně na večeři, nebo jen tak posedět. Oba jsme ve svých firmách makali osmdesát hodin týdně, takže jsme neměli volného času nazbyt.

Trent se zamračil. „Vzal jsem ji na večeři do fakt hezké restaurace. Druhý den jsem jí poslal zprávu, že jsem si to moc užil, a ona mi nebere telefony.“

„Bavil jsi ji při jídle svou obvyklou úchvatnou konverzací o copyrightech a patentech?“

„Jdi do háje.“

Zasmál jsem se. Dělal jsem si samozřejmě legraci. Trent byl náhodou dost vtipný kluk. Pálilo mu to a byla s ním legrace. Škoda byla na straně té holky, ale nikdy bych mu to nepřiznal.

„A co ty?“ zeptal se. „Jak to jde s tou brunetou, kterou jsi potkal? Vypadala dost prima.“

„Už je pryč. Neprošla druhým testem.“

Zakroutil hlavou. „Ty a tvoje směšný testy. Kdy se naposled některý povedlo projít druhým testem?“

Dorazila servírka, přinesla Trentovi víno, mně pivo a pak zmizela. Věděl jsem moc dobře, kdy se ženě naposled podařilo projít těmi mými takzvaně směšnými testy. Nechtěl jsem ale zmiňovat, že už je to celkem dávno, abych mu nedal za pravdu.

Jenže on šťoural dál. „Vážně, jak dlouho?“

„Já nevím…“

„Víš moc dobře. Odmalička si pamatuješ každou pitomost.“ Zakroutil hlavou. „Byla to ta ženská s kufrem, co? Ta zrzka, se kterou jsi strávil víkend a která se v pondělí ráno vypařila. Jakže se to jmenovala? Summer?“

Dlouze jsem se napil piva. „Autumn.“

Uběhlo deset měsíců od chvíle, kdy jsem vešel do té kavárny, abych si s ní prohodil zavazadla, a o tři dny později jsem ji spatřil naposled. Setkali jsme se kvůli kufrům a nakonec jsme seděli ve Starbucksu až do zavíračky. Potom jsme šli na večeři, a když zavřeli i tam, šlo se ke mně. Autumn W. Když mě nechala, dokonce jsem se na jeden celý den vykašlal na práci, poprvé od chvíle, co jsem před sedmi lety nastoupil u firmy Kravitz, Polk a Hastings.

Celý víkend jsme skoro nespali, přestože jsme vlastně neměli sex. Další věc, co jsem zažil poprvé – strávit tři noci se ženou, se kterou nic nemám. Nikdy dřív jsem nebyl tak nadšený, že jsem potkal někoho nového, a domníval jsem se, že je to vzájemné. A právě proto mě tak zaskočilo, když jsem v pondělí ráno vylezl ze sprchy a našel prázdný byt. Žádný lístek. Žádné číslo. Dokonce jsem nikdy nezjistil její příjmení. Jediným vodítkem byl pro mě složený kus papíru, podivný seznam, který jsem jí zapomněl vrátit do kufru, když jsem se v něm prohrabal. Pořád ještě jsem ho měl založený v peněžence. To byla další věc, kterou bych Trentovi neprozradil.

„Víš, proč jsi na ní nedokázal najít žádnou chybu, že jo?“ Trent se napil vína. „Protože tě pustila k vodě. Kdyby to neudělala, našel bys pro ni nějaký test, kterým by neprošla. Možná by sis měl na ten svůj seznam testů připsat podmínku: Nesmí mě pustit k vodě. A tím pádem se nebudeš trápit kvůli ženské, která předstírá, že neexistuješ. A co se teda vlastně stalo s tou, kterou jsi potkal minulý týden v irským baru?“

„Další večer jsme si šli dát něco na zub… a nic mě na ní neodradilo. Tak jsem se jí zeptal, jestli má ráda hokej. Řekla, že je velká fanynka, a přišla druhý den ke mně, abychom se dívali na hru. Prvních dvacet minut si hrála s mobilem a pak se mě ptala, kolik má hokej čtvrtin.“

„No tak ten svůj zájem trochu nadsadila, ty toho naděláš. Já si náhodou myslím, že od ní bylo hezký tvářit se, že má hokej ráda. Ukázala tím, že je svolná ke kompromisu a že když sleduješ hru, bude sedět vedle tebe, jen abyste mohli být spolu. Opravdu musí sport milovat a nenechat si ujít ani minutu?“

„Ne, to vůbec ne. Jenže když jsem se jí zeptal, jestli má ráda hokej, řekla mi: ‚Zbožňuju ho. Koukám se na něj každou chvíli.‘ Jde o princip. Pokud se její slova a její činy takhle jednoznačně rozcházejí, je to pro mě červená.“ Znovu jsem se napil piva. „Navíc, druhý den mi poslala fotku svých koziček.“

Trent zavrtěl hlavou. „Ty jsi snad jediný, komu by zrovna tohle vadilo.“

Celý první měsíc žádné nahé fotky. I kdybych si o ně řekl. Jasně, chápu, že je ode mě hnusné, pokud si o něco řeknu a pak odsoudím ženskou, která mi vyhoví, ale takový prostě jsem.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nahatý fotky mám rád jako každý jiný chlap. Ale když ti je pošle ženská, kterou neznáš ani týden – to je zatraceně špatně.“

„Jak myslíš. Já bych bral jakoukoliv nahou fotku, ať mi ji ženská pošle kdykoliv.“

Ušklíbl jsem se. „Problém je, že přitahuješ jenom ženský, který jsou tak starý, jak ty vypadáš, takže by se to dalo brát jako dětská pornografie.“

„Blbečku.“

Náš rozhovor se jako obvykle stočil od trapnosti našich společenských životů ke sportu a nakonec se vrátil k naší firmě. Dokázali jsme o ní klábosit nepřetržitě celé dny. Poslední dobou jsme ale nejvíc probírali to, jestli se stanu partnerem.

„Jak vypadají předběžné výsledky?“ zeptal se Trent.

Čelil jsem dost drsné konkurenci. Naše firma každých pět let otevřela partnerskou pozici pro dva nejvýkonnější společníky. Cesta k takovému partnerství trvala průměrně deset až dvanáct let. S firmou Kravitz, Polk a Hastings jsem byl sotva sedm roků, když mi před pár měsíci starý Kravitz prozradil, že o mně uvažují. Jestli mi to letos vyjde, budu ten nejmladší člověk v historii firmy, který se stal partnerem – a o to jsem opravdu dost stál. Pokud ten rekord zlomím jako první, bude to pro mě znamenat víc než ty peníze navíc, co mi to vynese. Beztak jsem už teď nezvládal utrácet výplatu.

„Myslím, že potřebuju přesvědčit jen Rotterdama a Dicksona, abych získal ty dvě třetiny, co potřebuju.“

„Dicka bys měl sbalit dost snadno. Je z tvýho oddělení.“

„Já vím. Ale nějak mi zatím nedal šanci se mu vlichotit. Navíc jsem zrovna zjistil, že jestli pro mě bude hlasovat a já toho partnera dostanu, tak zlomím jeho rekord. Jemu se to povedlo do osmi let.“

„Kruci. No, doufejme, že má menší ego než ty.“

„To mi povídej.“

Když jsme vycházeli z restaurace, bylo skoro jedenáct. Najednou mi zabzučel mobil. Podíval jsem se na jméno volajícího a zavrtěl hlavou. „My o čertu…“

„Kdo je to?“

„Dick osobně.“

„Volá na můj vkus trošku pozdě, ne?“

„To je fakt. Na lezení lidem do zadku zřejmě neexistují úřední hodiny.“ Přijal jsem hovor. „Donovan Decker.“

„Deckere. Potřeboval bych službu.“

„Samozřejmě. Co potřebujete, šéfe?“ Když jsem zachytil Trentův pohled, zapumpoval jsem sevřenou pěstí nahoru a dolů v univerzálním gestu pro honění.

„Chtěl bych, abys převzal další bezplatný případ.“

Do hajzlu. Svou roční kvótu jsem už naplnil. A teď jsem potřeboval před hlasováním získat každičkou zúčtovatelnou hodinu, místo abych pálil čas na nelukrativních případech. Jenže… Dicksona jsem potřeboval, takže jsem to musel spolknout. „Žádný problém. Pošlete mi složku a hned ráno se na ni podívám.“

„Potřebuju, abys na to skočil hned.“

„Teď?“

„Můžeš dorazit na pětasedmdesátý okrsek?“

To bylo to poslední místo, kam bych chtěl jít v jakoukoliv denní dobu. Zamračil jsem se, ale nahlas jsem řekl: „Jasně, přijdu.“

„Ten kluk se jmenuje Storm. Je nezletilý.“

„To je jméno, nebo příjmení?“

„Jsem si docela jistý, že příjmení. Říká si prostě Storm, takže těžko říct, jaké má křestní jméno. Jeho sociální pracovnice je na cestě a bude tě tam čekat.“

„Dobře. V pohodě.“

„Díky, Deckere. Máš to u mě.“

Ukončil jsem hovor. Doufám, že si to ten mizera bude za dva měsíce pamatovat.

Už třináct let jsem na tohle místo nevkročil, a přesto jsem ten pach okamžitě poznal. Ve snaze potlačit vzpomínky jsem raději nakráčel rovnou k seržantovi za přepážkou.

„Zdravím vás. Máte tady kluka jménem Storm? Nejsem si jistý, jestli je to jméno, nebo příjmení.“

„A kdo se ptá?“

„Jsem jeho právní zástupce.“

Ten starý páprda si mě změřil od hlavy k patě. „Tipuju, že jde o bezplatnou službu nějaký hogofogo firmy.“

„Tipujete dobře. Takže ho tu máte?“

Polda zvedl telefon a vybušil pár číslic. „Nějakej fešáček přišel za Stormem. Vypadá, že bere za hodinu víc než ten blbej rozvodovej advokát mý ex-manželky, za kterýho jsem musel zacvakat, takže… žádnej spěch.“

Policajti nemají obhájce zrovna v lásce. Zavrtěl jsem hlavou. „Měl byste si najít nápaditějšího koníčka. Mít pifku na všechny právníky je dost klišé. Každopádně vám nemusím jistě připomínat, že veškeré výslechy tímto končí. A předpokládám, že jste se aspoň pokusili kontaktovat rodiče, nebo pěstouna toho děcka, než jste mu položili první otázku?“

„Jste si jistej, že nejste jeho příbuznej? Jste stejně příjemnej.“ Pokynul k druhé straně místnosti a znovu zabořil pohled do obrazovky počítače. „Udělejte si na tý dřevěný lavici pohodlí. Až se k tomu dostaneme, tak vám dám vědět.“

Povzdechl jsem si, ale věděl jsem, že na policejní stanici se obvykle nemá cenu dohadovat. Takže jsem poslechl a usadil se na lavici. Asi o půl hodiny později jsem byl zabrán do odpovídání na maily, když jsem zaslechl, jak se dveře stanice otevřely a zavřely. Nenamáhal jsem se vzhlédnout, dokud jsem neslyšel seržanta říct jméno Augustus Storm. Už zase telefonoval a u jeho přepážky stála nějaká ženská.

Tak Augustus? ušklíbl jsem se. Nedivil jsem se, že si kluk radši říká Storm. Ve zdejší oblasti bylo už tak dost těžké vydobýt si respekt, natož když se člověk jmenoval Augustus. Urovnal jsem si kravatu, vstal a vykročil k té ženě, která byla zřejmě jeho sociální pracovnice. Ale stačilo se podívat na její profil a zarazil jsem se.

Zůstal jsem stát jako přimražený.

Její tvář vypadala ze strany náramně povědomě…

Zatímco jsem ji sledoval, znovu promluvila na seržanta, takže jsem se naklonil blíž a zaposlouchal se.

Ten hlas.

Poznával jsem ten sladký, jemný tón – takový, kterým můžete někoho poslat do prdele, aniž by to postřehl.

Ale teprve když seržant ukázal mým směrem a ta žena se otočila, uvědomil jsem si, že už mě do prdele poslala – ne těmito slovy, ale svými činy. Naše oči se setkaly a já se usmál, ale nikdo můj úsměv neopětoval. Když jsem se přiblížil, rozšířila ta žena překvapeně oči.

„Ahoj, Autumn.“

KAPITOLA 3

Autumn

A sakra.

Seržant za přepážkou mávl rukou Donovanovým směrem a našich reakcí si vůbec nevšiml. „Právník toho kluka je támhle.“

„Ehm… jistě. Děkuji.“

Učinila jsem několik váhavých kroků. Bože, vypadal ještě líp, než jsem si pamatovala. Páni. Vážně… pane jo.

Nejen že měly jeho oči jedinečnou modrošedou barvu, ale teď navíc jiskřily tak, že bylo téměř nemožné se od nich odtrhnout.

Odkašlala jsem si. „Ahoj.“

Podal mi ruku. „Z tvého výrazu usuzuju, žes mě tu taky nečekala.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Rozhodně ne.“

Ruku držel pořád napřaženou a ukázal na ni očima. „Přísahám, že jsou čisté. Před chvilkou jsem si je na záchodě umyl.“

Připadala jsem si hloupě, že se vyhýbám kontaktu, a tak jsem mu ruku stiskla. Stejně jako poprvé mezi námi přeskočila jiskra. Tep se mi zrychlil a na pažích, ramenou, a dokonce i na zádech mi naběhla husí kůže a všechny chloupky se mi naježily. Jenže teď to bylo mnohem horší než napoprvé, protože už jsem věděla, jaké to je cítit ty ruce po celém těle – bylo to bezkonkurenčně nejlepší sexuální souznění, jaké jsem kdy zažila, a to jsme spolu ve skutečnosti ani nespali.

Byla skoro půlnoc a zdálo se, že se Donovan po celodenní práci ještě nepřevlékl, což také znamenalo, že od rána nejspíš nepoužil kolínskou, ale přesto voněl až hříšně skvěle. Podržel mou ruku déle, než se na pracovní pozdrav slušelo, a nespustil oči z mé tváře. V ovzduší kolem nás to jiskřilo stejně jako při prvním setkání a já musela uhnout pohledem, abych trochu vychladla. Jenže když jsem sklopila oči k našim spojeným dlaním, zahlédla jsem monogram na jeho černé košili a draze vyhlížející hodinky na mužném zápěstí. Zjevně nebylo úniku.

Odtáhla jsem ruku a strčila ji do bezpečí své kapsy. „Přišel jsi kvůli Stormovi?“

Přikývl. „No ovšem.“

„To znamená, že pracuješ pro Kravitze, Polka a Hastingse?“

„Zase správně.“

Neslyšně, nebo jsem to tak aspoň zamýšlela, jsem zamumlala: „To jsem nevěděla.“

Naklonil hlavu ke straně. „Jak bys mohla? Vždyť jsi mi ani nenechala žádné číslo, abychom se mohli poznat lépe.“

Obvykle se nečervenám, ale teď jsem cítila, jak mi do tváře stoupá horkost. Uhnula jsem pohledem, potřebovala jsem se nějak vymotat z téhle šlamastiky. „Ehm… už jsi mluvil se Stormem?“

„Ne. Ani mi neřekli, proč ho tu vůbec mají.“

Povzdychla jsem si. „Popral se. Zase.“

„Takže to není jeho první jízda?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Rozhodně ne. Už má za sebou pár rvaček a jednou ho sebrali pro krádež v obchodě.“

V muži, který stál přede mnou, se něco změnilo. Pořád měl stejný jas v očích, ale už se na mě nesoustředil tak jako předtím. Donovan si založil ruce v bok a tím zcela vklouzl do své role právníka. „Kolik je mu?“

„Dvanáct, nebo aspoň do týdne mu bude.“

„To je dobře. Tady ve městě je třináctka magické číslo. Jsem rád, že k ní ještě nedospěl.“

Přikývla jsem. „Ale soudce mu posledně hrozil, že ho pošle jinam. Bydlí v Park House, kde je to nejlepší ubytování pro mládež. Soudce mu řekl, že jestli ho ještě jednou uvidí, pošle ho do nápravného centra pro mladistvé. To přece nejde. Tím se všechno jen zhorší.“

Otevřely se dveře v zadní části, kde seděli všichni policisté. „Storm!“ zařval někdo.

Donovan mi pokynul, abych šla první.

Policajt u dveří zvedl notes. „Jméno?“

„Jsem Autumn Wildeová, Stormova sociální pracovnice.“

Za mnou se ozval Donovan. „Donovan Decker, právní poradce.“

Provedli nás kanceláří a pak dlouhou chodbou. Policista otevřel poslední dveře vpravo. Uvnitř jsme našli Storma připoutaného k lavičce u stěny.

„Ta pouta jsou opravdu nutná? Mému klientovi je sotva dvanáct,“ namítl Donovan.

Policista pokrčil rameny. „Přerazil nos dospělému. Je považován za nebezpečnou osobu.“

„Risknu to. Sundejte mu želízka.“

Policajt zavrtěl hlavou, ale poslechl. Storm si zamnul zápěstí, jakmile byla pouta pryč.

„Dík, ty svině,“ utrousil Storm.

Donovan se protáhl kolem mě, postavil se před svého klienta a podíval se na něj. Ukázal na policistu a přísným a pevným tónem řekl: „Auguste, omluv se tomu hodnému pánovi.“

„Ale on…“

„Hned.“

Storm obrátil oči v sloup. „Jasně. Pro mě za mě. Je mi líto, že jste svině.“

„Takhle ne, Auguste,“ řekl Donovan varovně.

„Fajn. Sorry.“

Policista na nás cestou ven vrhl pohled. „Hodně štěstí s tím dárečkem.“

Jakmile se dveře zavřely, Storm vyskočil a začal vysvětlovat, že to nebyla jeho vina. Donovan jen zvedl ruku a varovně se na něj podíval. Storm kupodivu zavřel pusu.

„Posaď se a budeš odpovídat jenom na to, co se tě Autumn nebo já zeptáme.“

Storm se zaškaredil, ale zmlkl a posadil se ke stolu. Donovan poodsunul židli a pokynul, abych se posadila.

„Díky.“

Zatímco se Donovan hrabal v tašce a vytahoval svoje právnické složky, oslovila jsem Storma. „Víš, co ti řekl posledně soudce, Storme.“

„To nebyla moje chyba. Ten chlápek si začal.“

Donovan cvaknul propisovačkou a připravil si žlutý notýsek. „Začněme s tímhle. Má ten chlápek nějaké jméno?“

„Sugar.“

„A co třeba jeho skutečné jméno?“

Storm pokrčil rameny. „Nevím. Všichni kolem mu říkají Sugar.“

„Dobře. Teď mi řekni, proč jste se porvali.“

Během dalších dvaceti minut nám Storm vylíčil spletitou báchorku, která začala jeho ukradeným kolem a skončila bitkou s osmnáctiletým klukem. Už jsem ho znala tři roky, takže jsem věděla, že když má strach, nelze mu věřit ani slovo. A strach z policejní stanice rozhodně měl, ačkoliv by to nikdy nepřiznal ani nedal jakkoliv znát.

Donovan vyřídil několik telefonů a bůhvíkoho se v tuhle noční dobu vyptával, jestli zná chlápka jménem Sugar. Pak opustil místnost, aby si promluvil s policisty.

Když se vrátil, řekl: „Mám dobrou a špatnou zprávu. Dobrá zpráva je, že jsem je přemluvil, aby tě nechali přes noc tady, místo aby tě poslali za mříže. Protože jsi mladistvý, zůstaneš sám v cele předběžného zadržení. Ráno tě pak vezmou k soudu k předběžnému slyšení. Ale špatná zpráva je, že tě obviní z trestného činu, a ne z přestupku. Tomu cápkovi jsi zlomil nos a pochroumal přepážku. Bude potřebovat operaci.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Kruci. No dobře, pro dnešek jsme asi udělali, co šlo.“ Podívala jsem se na Storma. „Jsem ráda, že aspoň zůstaneš tady.“ O něco později jsme se oba se Stormem rozloučili. Nerada jsem ho nechávala samotného, ale nebylo to poprvé a také jsem neměla na vybranou. Slíbili jsme mu, že se uvidíme u soudu, a doporučili mu trochu se vyspat.

Venku na schodech okrsku jsem zhluboka vydechla. „Díky, žes přišel. Už nevím, co s ním mám dělat.“

„Má nějakou rodinu?“

„Jeho matka je feťačka. Když ho našli, žil sám v opuštěné budově. Předtím bydlel s matkou a jejím nejnovějším přítelem v autě, dokud jí přítel nedal ultimátum – buď půjde kluk, nebo on. Storm odešel hned druhý den sám, protože auto mělo vyhřívání a on nechtěl, aby jeho matka musela na mráz. Žádnou jinou rodinu nezná a matka tvrdí, že nikoho jiného nemají.“

Donovan si prohrábl vlasy. „To je těžký život.“

„A je to moc chytrý kluk. Nedělá domácí úkoly, ani se neučí, ale stejně má z testů dobré známky. Mluví také plynně španělsky a rusky a trochu polsky.“

„Tři jazyky? Jeho matka je bilingvní?“

„Ne. Jeho matka je, myslím, Němka. Ale nemluví jinak než anglicky. Když jsem se jí na to ptala, říkala, že se hodně potloukali kolem Brooklynu. Když bydleli v Brighton Beach, chodil do školy se spoustou ruských dětí a prostě to od nich pochytil. Polštinu se naučil, když žili blízko Greenpointu. Španělštinu se během let naučil od různých kamarádů.“

„Chytrej kluk. Nasává vědomosti jako houba.“

„To ano. Ale stejně si s ním nějak neumím poradit.“

„Děcka, co žijí na vlastní pěst, mají problém někoho poslechnout nebo od někoho přijmout pomoc. Ale to ti asi nemusím vykládat.“

Přikývla jsem. „Jenom se modlím, aby ho neposlali do nápravného centra pro mladistvé. V některých se s dětmi zachází stejně tvrdě jako ve vězení.“

Donovan pokýval hlavou. „Já vím. Udělám, co budu moci.“

Najednou jsem si uvědomila, jaké je před policejní stanicí ticho. Byli jsme tu jen my dva a to mě ponouklo, abych prchla, co nejdřív to půjde. „Budeš ode mě k přípravě slyšení něco potřebovat?“

„Ne, bude to jen formalita.“

„Aha. Dobře. Ještě jednou ti děkuju. Takže se uvidíme ráno.“ Neobratně jsem zamávala a chystala se odejít.

Ale Donovan mě chytil za ruku.

„Ne tak rychle…“

Kruci.

Nenápadně jsem se po něm podívala a on mlčky povytáhl obočí, jako by čekal, co řeknu.

„Co je?“ ozvala jsem se.

„Budeme prostě předstírat, že se ten víkend nikdy nestal?“

Kousla jsem se do rtu a doufala, že je to jen řečnická otázka. Když se ticho až příliš protáhlo, vypravila jsem ze sebe: „To by bylo fajn. Díky.“

Donovan se usmál. „Hezký pokus, ale na to zapomeň.“

Povzdychla jsem si.

„Celé dva týdny jsem se do toho Starbucksu každý den vracel a doufal, že tě tam najdu.“ Odmlčel se a zkoumavě se mi podíval do očí. „Jelikož ses vykradla z mého bytu a nenechala mi žádný kontakt, neznal jsem ani tvoje příjmení, dokud jsi ho neřekla tomu policajtovi uvnitř. Wildeová…“ Usmál se. „Divoška. Hodí se k tobě.“

Srdce se mi trochu sevřelo. Už to byl skoro rok a já si na něj přesto vzpomněla pokaždé, když jsem šla kolem jakéhokoliv Starbucksu. Jenže na rozdíl od něj jsem se vyhýbala tomu jednomu, kde jsme se před tím víkendem potkali.

„Promiň… já…“

Zamyšleně svraštil obočí. „Jsi vdaná?“

„Bože, to ne.“

„Nebo ses… nebavila? Protože já měl dojem, že ano.“ Věnoval mi křivý úsměv, který mu udělal dolíčky ve tvářích, až mi z toho trochu změkla kolena. „Měl jsem dojem, že ses pobavila mnohonásobně.“

Table of Contents

kapitola 1

kapitola 2

kapitola 3