Angela Marsonsová

Smrtící volání

Případy Kim Stoneové

KALIBR

DEADLY CRY

Copyright © Angela Marsons, 2020

First published in Great Britain in 2020 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Jana Kunová, 2023

ISBN 978-80-242-8915-1

Obsah

PROLOG

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Kapitola 57

Kapitola 58

Kapitola 59

Kapitola 60

Kapitola 61

Kapitola 62

Kapitola 63

Kapitola 64

Kapitola 65

Kapitola 66

Kapitola 67

Kapitola 68

Kapitola 69

Kapitola 70

Kapitola 71

Kapitola 72

Kapitola 73

Kapitola 74

Kapitola 75

Kapitola 76

Kapitola 77

Kapitola 78

Kapitola 79

Kapitola 80

Kapitola 81

Kapitola 82

Kapitola 83

Kapitola 84

Kapitola 85

Kapitola 86

Kapitola 87

Kapitola 88

Kapitola 89

Kapitola 90

Kapitola 91

Kapitola 92

Kapitola 93

Kapitola 94

Kapitola 95

Kapitola 96

Kapitola 97

Kapitola 98

Kapitola 99

Kapitola 100

Kapitola 101

Kapitola 102

Kapitola 103

Kapitola 104

Kapitola 105

Kapitola 106

Kapitola 107

Kapitola 108

PODĚKOVÁNÍ

Tuto knihu věnuji Lyndě Allenové

Své sestře a přítelkyni

PROLOG

„Mami, mami, koukni,“ volám a ukazuju ruku. Snažím se zadržet slzy, ale jedna unikne a skoulí se mi po tváři. Je to úleva, že se mi podařilo zastihnout maminku ve dveřích.

„Teď ne, miláčku, přijdu pozdě do práce,“ odvětí, ani se po mně nepodívá.

„Prosím, maminko, koukni se, bolí to,“ řeknu a ruku k ní zvednu. „Mám to tam červené, hele, tady.“

Odloží kabelku a hrubě mě popadne za paži. Tváří se přísně. Zlobí se na mě. To mě taky bolí, ale jinak.

„Kde?“ vyštěkne. Přikrčím se.

„T-tady.“ Ukážu na to místo.

Maminka se podívá zblízka. „Nic tam nemáš. Přestaň takhle hloupě vyvádět jako mimino.“

To už slzy neudržím a rozvzlykám se. Chci jí obejmout nohy, aby nemohla odejít. Něco tam mám. Pořád mě tam pálí kůže od prstů, které ji zkroutily.

Maminka mi pustí ruku a jemně mě odstrčí.

„A nechoď s těmi hloupostmi za tatínkem. Má ráno důležitý konferenční hovor.“

Chvilku se na mě zkoumavě dívá, jako by zvažovala, jestli se má před odchodem sklonit a dát mi pusu.

Srdce mi buší nadějí.

Čekám.

Rozmyslí si to a já vidím, jak se jí hlavou začínají honit spousty myšlenek o tom, co ji ten den čeká. Chabě se pousměje, jako by si uvědomovala, že se od ní čeká něco víc.

Otočí se a odejde, dveře se za ní neodvolatelně zavřou.

S pocitem prázdnoty se vrátím do pokojíčku; připadám si, jako by mi někdo vyndal z těla vnitřnosti.

Zanedlouho se objeví čerstvé modřiny. Kolikrát se to ještě pokusím vysvětlit?

Protože ona mě neposlouchá.

Nikdo mě neposlouchá.

Kapitola 1

„Proboha, Bryante, ať to vypnou,“ zaúpěla Kim a zakryla si rukama oči. Chtěla jenom deset minut. Řekla Bryantovi, ať zastaví před kavárnou a koupí jí latte, které nutně potřebovala po školení o diverzitě v Brierley Hill.

Nepotřebovala celé dopoledne umírat u powerpointových prezentací, aby věděla, že nemá dělat rozdíly mezi lidmi různé barvy pleti, věku, rasy nebo pohlaví. Neměla vůči nikomu předsudky ani nikomu nenadržovala. Chovala se nezdvořile ke všem obecně.

„Bryante, snažně tě prosím,“ obrátila se k detektivu seržantovi a střelila ještě pohledem po televizi. Kamkoli se hnula, neúprosně narážela na blížící se návštěvu třetiřadé celebrity Tyry Brooksové, jež se proslavila tím, že se vyspala se známým ženatým fotbalistou a pak o tomto senzačním románku napsala knihu.

Ve všech místních zprávách a magazínech se mluvilo o jejím knižním turné a o autogramiádě, která se měla koncem týdne konat v knihkupectví s vynalézavým jménem Knihkupectví v halesowenském nákupním centru.

Dokonce i tady, v poloprázdné zastrčené kavárně v Brierley Hill, na malé televizi zase běžel její příběh prokládaný záběry westmercijské komisařky Leny Wileyové vyzývající veřejnost, aby během devíti plánovaných akcí v Midlands zachovala klid a dodržovala pořádek.

„Celebrita nové doby, šéfko,“ prohodil Bryant a dál se snažil upoutat pozornost majitele kavárny, který k nim stál zády a taky se díval na zprávy. „Dneska jsou to samé manželky sportovců, sex a reality show. Za nás ještě člověk musel něco umět, aby…“

„Fajn, odcházíme,“ řekla a dopila. Ne že by s kolegou nesouhlasila, ale na výlet do minulosti nebyla právě nastavená.

Bryant se posmutněle zadíval na svůj nedojedený sendvič, ale pak spolu s ní vyšel ven.

„Co se to…?“ vyhrkla Kim, když se srazila s uniformovaným sekuriťákem z jednoho obchodu. Přes ulici přibíhal další s vysílačkou v ruce.

Věděla, že hodně zdejších obchodů je zapojených do bezpečnostního programu, v jehož rámci sdílejí informace a znalosti o místních kriminálních živlech. Jakmile v některém z nich zahlédnou známého zlodějíčka nebo výtržníka, hlásí to ostatním členům malého sdružení, aby se měli v jednotlivých obchodech na pozoru.

Obrátila se a vyrazila za ním.

„Šéfko…“

„Policejní záležitost, Bryante,“ křikla a přidala do kroku.

Měla zkušenost, že bezpečnostní služba opustí svoje působiště jedině v případě, že některý obchod ze sdružení požádá o naléhavou asistenci, obvykle kvůli zloději bránícímu se násilím, kvůli nějakému přestupku proti veřejnému pořádku nebo když jde o dítě.

Kim sledovala sekuriťáky až do obchodu Levný nákup, vklíněného mezi bankou a dobročinným bazarem. Propletla se dlouhými úzkými uličkami mezi regály se zlevněným nebo laciným zbožím, od domácích potřeb přes hračky po potraviny.

Úplně vzadu stála řada pokladen. Neozýval se odtamtud křik ani žádné jiné zvuky potyčky, a tak došla až k hloučku lidí.

„Ustupte,“ řekla sekuriťákům a Bryant jim ukázal služební průkaz.

Když se rozestoupili, objevila se malá holčička, čtyř- nebo pětiletá. V náručí svírala šedého medvídka, který pocházel z koše hraček u pokladny.

„Co se tady děje?“ zeptala se Kim a popošla doprostřed hloučku.

„Nemůžeme najít její maminku,“ odpověděla prodavačka, která klečela u židle, na níž holčička seděla.

Dívenka vzhlédla a upřela na ni červené, vyděšené oči. Tvářičky měla mokré od slz, ale Kim si stejně oddechla. Lepší ztracený rodič než ztracené dítě.

„Jak dlouho?“ Obvykle se rodiče dítěte najdou v řádu minut.

„Skoro čtvrt hodiny.“

„Máte popis?“

„Džíny a modrá bunda,“ odvětila prodavačka a holčička si přitiskla medvídka ještě pevněji k uplakaným tvářičkám. Malé tělíčko se sem tam otřáslo vzlykem.

Další prodavačka přinesla pytlík bonbonů.

Holčička zavrtěla hlavou a pokusila se schovat obličej do medvídkova boku. Kim poodstoupila a pokynula Bryantovi, aby taky couvl. Kolem dívenky se tlačilo příliš mnoho lidí.

„Jimmy se šel kouknout na záznam z kamer,“ oznámila jedna z prodavaček a zadívala se za Kim.

Rysy její tváře se uvolnily. Kim se otočila a uviděla přicházet dvoučlennou policejní hlídku. Bryant zrovna zvedl vyzvánějící telefon.

Strážník se na ni tázavě zadíval: Co dělá u opuštěného dítěte kriminálka?

„Šli jsme zrovna kolem,“ vysvětlila. V tu chvíli se objevila druhá hlídka.

Bryant hovor ukončil.

„Woody vás potřebuje na stanici, hned.“

Kim si uvědomila, že když ji šéf potřebuje v kanceláři, většinou už nevolá přímo jí, ale jejímu spolehlivějšímu kolegovi. Asi mu už došlo, že ona si význam slova „hned“ vykládá poněkud volně, kdežto Bryant přisuzuje jeho požadavkům vyšší důležitost.

Obrátila se k nejbližší prodavačce. „Odveďte část těch lidí pryč. Ta chudinka malá musí být…“

„Šéfko…“ přerušil ji Bryant, čímž její úvahu potvrdil.

Poodešla od shluku prodavaček, sekuriťáků a policistů. Na pátrání po zatoulaném rodiči tu bylo lidí až až.

Pokývla svědomitému kolegovi a zamířila ke dveřím.

Tenhle bezvýznamný incident se jí doopravdy nijak netýkal.

Kapitola 2

Kim na šéfinspektora Woodwarda třeštila oči snad minutu a čekala, až jí nadřízený sdělí, že se jedná o vtip.

Jenomže jeho neúhybný pohled doprovázelo pouze mlčení.

„Při vší úctě, pane, to si děláte pr… teda legraci?“

„Ne, Stoneová, nedělám. Tým pro rizikové akční plánování se sejde dnes ve čtyři hodiny a já potřebuju, abyste tam byla.“

Kim znala skupinu TRAP, osobně jí přezdívala Trapáci. Tenhle tým se podílel na přípravě všech ohlášených velkých akcí, jež se mohly nějak dotknout široké veřejnosti. Věděla, že se schází, kdykoli se chystá demonstrace krajní pravice, rozhoduje se o zvýšení stupně teroristické hrozby i při dalších vážných incidentech, ale aby se sešli kvůli návštěvě pitomé glamour modelky, která má jen podepsat pár knížek, to bylo jasné znamení, že nemají do čeho píchnout.

„Chápu, že oddělení kriminálního vyšetřování se toho obvykle neúčastní, ale nikoho jiného k dispozici nemám.“

„Pane, mám na stole plno…“

„Nemáte tam nic, co by hodinu nepočkalo. A když je řeč o stole, měla byste začít přemýšlet o tomhle,“ řekl a poklepal na desku svého. „Do důchodu mi ještě nějaký čas zbývá, ale přijde den…“

„Bez urážky, pane, tenhle stůl je pro vás jako stvořený. Já mám radši, když můžu od toho svého vstát a jít chytat zlé lidi, co dělají zlé věci, nechci vysedávat na…“

„A podle mě je načase, abyste se začala učit vycházet i s lidmi, kteří nepatří do vašeho nejužšího týmu.“

Kim se hlasitě rozesmála. „Cením si vaší důvěry, pane, ale já pořádně nevycházím ani s vlastním psem, a to je přitom můj nejlepší kamarád. Nemůžete na ten sraz Trapáků nějak procpat Bryanta? Umí to s lidmi daleko líp než já.“

„To není žádná novina, Stoneová, ale musí to být někdo s inspektorskou hodností. Jestli jsem to správně pochopil, mají už připravenou předávku od westmercijských a na téhle schůzi se budou dolaďovat detaily, než si to pak během týdne projdou ještě přímo na místě.“

„Vážně jsou nutné tak velké přípravy? Vždyť potřebujou jen dostat bývalou glamour modelku do knihkupectví, aby…“

„Spousta lidí ji nenávidí, Stoneová. Mnozí v ní vidí ženu, která někomu zničila rodinu, a v Leamington Spa došlo k několika drobným potyčkám. Nikdo nechce, aby se zrovna v jeho okrsku něco zvrtlo. Jakmile nám ji westmercijští předají, ručíme za její bezpečnost.“

Kim jako vždycky žasla nad tím dvojím metrem. Nevěrný byl přece ten fotbalista, ale nenávistné útoky mířily na ženu. Přitom ona žádný závazek k monogamii neporušila.

„Jestli to musí být inspektor, mohli bychom Bryanta na zbytek dne dočasně povýšit,“ navrhla s nadějí. „Budu mu klidně říkat šéfe, když budete chtít,“ dodala zoufale. Takovéhle schůze nikdy nezvládala dobře.

Woody zavrtěl hlavou a do tváře se mu začal vkrádat znuděný výraz.

Bylo po všem.

Bojovala, ale prohrála.

Kapitola 3

„Fajn, lidi, co máte kdo na práci?“ zeptala se Kim, jakmile odložila na volný stůl pití z kantýny. Doufala, že nápoje její tým nakopnou a vytrhnou z popolední dřímoty, do které podle všeho sklouzl.

„Zakládám spisy,“ řekl detektiv seržant Penn.

„Mám tady štafetu,“ odpověděla Stacey.

„Přemítám nad smyslem života,“ pronesl Bryant a zatočil palci mlýnek.

Úžasné pracovní nasazení. Posledních pár dní vládl neobvyklý klid. Vážné ublížení na zdraví v Hollytree přenechali oddělení v Brierley Hill, protože šlo o jednoho jejich informátora. Vyšetřování sexuálního napadení skončilo, když žena přiznala, že byla opilá a nejspíš se stykem souhlasila, a rvačku o marihuanu si vzalo na starost protidrogové.

Menší pracovní nápor teď vlastně ani moc nevadí, pomyslela si Kim a zalétla pohledem k Pennovi, který na stole rovnal štosy papírů. Kolega minulý týden pohřbil maminku, ale trval na tom, že se hned druhý den vrátí do práce.

Uznávala sice, že její tým tvoří vysoce funkční dospělí, ale stejně si nemohla pomoct, a kdykoli pohlédla jeho směrem, zašimralo ji v zátylku mírné znepokojení. Nezaznamenala na něm sebemenší emocionální výkyv. Chápala, že to s bratrem čekali; jejich mamince diagnostikovali neléčitelnou rakovinu plic už před několika měsíci. Žena statečně lpěla na životě mnohem déle, než doktoři předpokládali. Bratři se tak mohli připravit, ale na Pennově reakci na její smrt něco maličko nesedělo. Všimla si, že na mezírce mezi jeho a Staceyiným psacím stolem neleží žádný potravinový box. Jasper zjevně ještě nenašel cestu zpátky do kuchyně. Patnáctiletý chlapec s Downovým syndromem moc rád vařil a denně zásoboval celý tým dobrotami. Ale teď tam žádná krabička nebyla, a to Kim rmoutilo.

Stacey Woodová, Pennova kolegyně, která seděla naproti němu, se naopak celá třásla radostným vzrušením a nervozitou, protože se měla koncem měsíce vdávat. Kim věděla, že kolegyně svoje nadšení krotí z úcty k Pennově ztrátě.

Sjela pohledem napravo. A Bryant už byl zase jako dřív. Nedávno musel během vyšetřování starého případu udělat pár těžkých rozhodnutí a ocitl se v šedé zóně spravedlnosti, což mu vůbec nesedlo. Postupně se ale vrátil do normálu a před pár dny je všechny vytáhl ven na parkoviště, aby jim předvedl svoje nové auto. Staré šlo do šrotu, potom co s ním při minulém velkém případu prorazil kovový plot.

Všichni tři ho s napětím následovali dolů až k jeho novému pokladu a tam zůstali mlčky stát a zaraženě po sobě pokukovali.

„Ehm… to je Astra Estate,“ konstatovala Kim, aby ukončila ticho. „Úplně stejná jako ta předtím.“

Bryant zavrtěl hlavou. „Ne ne, tenhle model má jedenapůllitrový tříválec s turbo…“

Nedořekl to, protože Kim se rozchechtala. „Ty sis koupil turbo? Když jezdíš po dálnici sotva osmdesátkou? Tak to se ti povedlo, Bryante, ale pořád je to Astra Estate, a dokonce má i stejnou barvu.“

„Ne tak docela, tohle je olověná…“

Víc už Kim neslyšela, protože se otočila a zamířila zpátky dovnitř. Bylo to v podstatě totéž auto, jen o pár let mladší. Jediný, kdo nad ním žasl, byl Bryant sám.

Kim obrátila pozornost ke Stacey.

„Je v té štafetě něco zajímavého?“

Štafeta byla každoroční iniciativa, kterou před třemi lety zavedl Woody. Každý tým spadající pod Dudley předal pár nevyřešených případů jinému týmu, aby se na ně od začátku znova podíval a zjistil, jestli nemůže do vyšetřování vnést jinou perspektivu. Z dvaceti sedmi předaných případů jich jiné týmy vyřešily devět, šéfova iniciativa se tedy osvědčila. Kim sice šlo proti srsti hrabat se v práci jiných detektivů, ale fandila všemu, co pomůže dopadnout nějakého lumpa.

„Fajn, Penne, ty dál zakládej spisy, Stace ať se věnuje štafetě a ty mě můžeš odvézt na tu schůzi, Bryante, aby si palce odpočinuly.“

Shrábla sako a zamířila ke dveřím.

„Hej, šéfko,“ řekl Bryant, jakmile se ocitli z doslechu vyšetřovny, „myslíte, že je Penn v pořádku?“

„Když říká, že je, musíme to respektovat,“ odvětila. Sešli ze schodů a dole se srazili s Jackem z recepce, který nesl od jídelního automatu náruč sladkostí.

„Hergot, Jacku, málo cukru v krvi?“ podotkla Kim.

„Strážník Monaghan přivedl malou návštěvnici. Holčičce se ztratila maminka…“

„Ona se ještě nenašla?“ podivila se Kim a střelila pohledem po kolegovi. Ten ho ustaraně opětoval.

Jack zavrtěl hlavou.

Kim zaváhala. Byla v pokušení vrátit se dozadu a přesvědčit se, jestli je holčička v pořádku, ale přemohla se a vyšla ven.

Opravdu to nebyla její věc.

Kapitola 4

Než Stacey promluvila, chviličku kolegu pozorně studovala.

„Poslyš, Penne, kdybys chtěl…“

„Jsem v pohodě, Stace,“ přerušil ji, aniž zvedl zrak od úhledných štůsků papíru, které vytvářel na svém stole.

Stejně jí odpověděl pokaždé, když o tom začala.

Pokud věděla, neměl Penn moc přátel, nejspíš proto, že vystřídal několik různých oddělení a k tomu ještě většinu volného času trávil péčí o Jaspera. Na pohřeb jeho matky ale přišla aspoň bývalá kolegyně Lynne z West Mercie. Stacey jen doufala, že se jí se svým zármutkem svěřil víc než jim tady.

„Jak se má Jasper?“ zeptala se a toužebně se zadívala na prázdné místo, kde obvykle čekaly sušenky nebo muffiny.

„Dobře.“

„Můžu k vám zaskočit a…“

„Tak co máš v té štafetě?“ utnul ji hned na několika rovinách.

Stacey věděla, že kolega nedává city příliš najevo; úsečné odpovědi napovídaly, že mu začíná jít na nervy, ale nechce na ni vyjet.

Vzala zpátečku.

„Fajn, tak poslouchej. Mám tady ozbrojenou loupež z Wolverhamptonu, dva roky starou. Tým měl podezření na jeden gang, protože půl hodiny před činem se v okolí pohyboval jeho známý člen. Způsob provedení odpovídal, ale tým nenašel žádné očité svědky.“

Penn zavrtěl hlavou. „S tím neztrácej čas. Lidi z Wolva znají tamní gangovou kulturu líp než ty, mají svoje informátory, a jestli z nich nic nedostali oni, ty nemáš šanci.“

Sama došla ke stejnému závěru, když si spis pročítala. Pokud wolverhamptonská policie ani se znalostí místního prostředí nedokázala nikoho přimět, aby na někoho ukázal prstem, byla by ona od začátku nahraná. Při loupeži nebyl nikdo zraněn a benzínka fungovala dál, a tak nepociťovala žádnou nepotlačitelnou touhu se za to brát. Zavřela desky a odložila je.

„Dobře, tak další. Před necelými dvěma lety přepadli tři neznámí útočníci před bufetem osmnáctiletého chlapce. Zhmožděniny a řezné rány, zlomeniny žádné, pachatele nechytili.“ Přelistovala na začátek spisu. „Je to z Dudley.“

„Jaký je poslední záznam?“

Stacey se vrátila úplně na konec a přečetla si pár posledních řádků ve výpisu provedených úkonů.

„Matka poškozeného se přišla zeptat, jestli je něco nového, a pak ještě volala.“

Penn zavrtěl hlavou. „Jenom bys plýtvala…“

„Nemůžeš všechny vyřadit jen proto, že by s tím byla spousta práce. Kdyby to byly snadné případy, byly by už vyřešené,“ namítla. Tady už ji přece jen svrběly ruce. Ten kluk to docela ošklivě schytal.

„To máš pravdu, ale mladému už je dvacet. Dva roky jsou pro teenagera jako půl života. Jestli na vyřešení netlačí on, ale jeho rodiče, nejspíš už to sám hodil za hlavu. A přitom nejlepší zdroj informací by byl právě on.“

Stacey uznala, že na tom něco je. Když chce otevřít starý případ v naději, že se jí podaří vyhrabat informace, které povedou k jeho vyřešení, hodně záleží nejen na tom, jak dobrou má oběť paměť, ale i na tom, jak moc se v tom chce angažovat.

Odložila desky a sáhla po dalším dva roky starém případu. „A tady máme sexuální napadení. Podobné jinému případu, tam pachatele usvědčili, ale v Brierley Hill nenašli dost důkazů, aby prokuratura pustila před soud i tenhle druhý.“

„Ber to,“ řekl Penn a konečně zvedl hlavu.

„Vždyť jsem ti ještě pořádně nic neřekla,“ podivila se. Měla radost, že vidí pro změnu jeho obličej, a ne jen temeno hlavy.

Pokrčil rameny. „Jde o znásilnění a tam by pachatel neměl zůstat bez trestu.“

Musela souhlasit, a už když si spisy zběžně procházela poprvé, rozhodla se pustit právě do tohohle případu. Jakmile si ho však prostudovala důkladněji, všimla si, že případ druhé oběti policie královské prokuratuře dokonce ani nepředala. Znovu se začetla do podrobností.

Lesley Skiptonovou někdo znásilnil cestou domů ze slavnosti v parku u Himley Hall, kterou pořádalo město Dudley. Akce skončila v jednu ráno. Dvaadvacetiletou ženu někdo omráčil ranou do týla. Když se probrala, ležel na ní muž a znásilňoval ji zezadu cizím předmětem. Obličej jí tiskl k zemi a nepromluvil ani slovo.

Stacey si na okamžik živě představila, jak strašně se dívka musela bát.

Tým z Brierley Hill podezíral místního stavaře, kterého vyšetřoval v jiném případu sexuálního napadení, k němuž došlo o pár dní dříve, ale nenašel se proti němu žádný fyzický důkaz.

První útok se před soud dostal a Seana Fellowse ze znásilnění Gemmy Hornleyové usvědčili. Lesley Skiptonová na spravedlnost pořád čeká.

Na papíře vypadalo naprosto jasně, že Sean Fellows spáchal i útok na Lesley. Mysleli si to vyšetřovatelé a myslela si to i Stacey.

V duchu si kladla pouze jednu otázku: Podaří se jí to dokázat a přinést Lesley Skiptonové zaslouženou spravedlnost?

Kapitola 5

Bryant zastavil u hlavního vchodu hotelu Copthorne za dvě minuty čtyři.

„Víš, Bryante, projednou sis mohl dát načas,“ zanaříkala Kim, když se vysvobodila z bezpečnostního pásu. Jeho pověstně usedlý styl řízení ji doháněl k frustraci, kdykoli jeli na místo činu nebo vyslechnout klíčového svědka. Tehdy záleželo na každé vteřině. Ale kdyby dorazila s menším zpožděním sem, vůbec by se nezlobila.

„Hezky se bavte a buďte hodná na ostatní děti,“ odvětil a uculil se.

Nato práskla dveřmi auta a zamířila ke vchodu.

Hotel na kraji nábřežního komplexu byl postaven v osmdesátých letech. Tenkrát zářil novotou a lákal na krytý bazén a konferenční sály.

Po třech desítkách let se na něm však začínala projevovat únava. Vestibul už nepůsobil tak prosvětleně jako dřív, výmalba v magnoliovém odstínu oprýskala a ztmavla věkem, proti němuž ani sebelepší čištění nic nezmůže.

Žena středního věku na recepci vyčkávavě vzhlédla.

Kim ukázala průkaz. „Schůze skupiny TRAP.“

Recepční ukázala na dvojité dřevěné prosklené dveře. Kim přikývla. Ve zdejším konferenčním centru byla už mnohokrát.

Hackettův sál byl z devíti zasedacích místností nejmenší, a když k němu došla, dveře zely dokořán.

Vevnitř postávalo několik lidí, rozpačitě svírali bílé kelímky sebrané ze štosu vedle stříbrné várnice. Někteří se na ni usmáli nebo pokývli a ona sjela pohledem ke spěšně načmáraným jmenovkám umístěným před jednotlivými židlemi u stolu. Vedle jmenovek ležely desky s podklady.

Kafe se rozhodla vynechat, přímo cítila lacinou hořkost, od které vás nespasí sebevíc mléka ani cukru.

Posadila se na místo označené „Policie WM“. Nevěděli, kdo se dostaví, a tak nemohli uvést její jméno.

Vedle svojí jmenovky napočítala šest dalších. Na chviličku se zaměstnala tím, že přiřazovala okolostojící k vyhrazeným židlím.

Zástupkyni westmidlandské zdravotnické záchranné služby Nikitu Jacksonovou, přísnou ženu s vojenským sestřihem, rozpoznala hned. Postávala s obtloustlým mužem, v němž Kim poznala Clivea Younga od hasičského sboru. Oba povolávali ke každé akci, kde se čekalo větší množství osob a hrozilo zranění nebo nehoda. To oni rozhodovali, kolik svých lidí na akci vyšlou.

U várnice si doléval kelímek Bill Platt, manažer akcí dudleyského magistrátu. Co chvíli se zarazil a pošoupl si brýle na nose výš.

Zbývající dva přítomné nikdy neviděla. Odhadla, že muž, který se opírá o stěnu a projíždí si něco v mobilu, je Christopher Manley, zakladatel TSS neboli Total Security Systems. Tato soukromá agentura poskytovala vzdálený monitoring průmyslových kamer, úschovu klíčů pro komerční i obytné objekty, ostrahu a zabezpečení akcí. Před třemi lety získala ve výběrovém řízení smlouvu na zajišťování bezpečnosti akcí pořádaných městem Dudley. Čekala by, že majitel takové firmy bude starší, ale vypadal na necelých čtyřicet.

Další jméno: Vylučovací metodou dospěla k závěru, že žena s hřívou přirozeně vlnitých blond vlasů, které se jí kroutily kolem obličeje, je Kate Sewellová, agentka celebrity Tyry Brooksové.

Zbývala tedy poslední osoba, jíž vyhradili u obdélníkového konferenčního stolu místo naproti ní.

A když westmercijská komisařka Lena Wileyová vešla, otočily se všechny hlavy ke dveřím.

Kim nepřekvapilo, že žena působí naživo neméně velitelským dojmem než na malé televizní obrazovce, na níž ji před hodinou sledovala v kavárně.

Lena Wileyová byla přibližně stejně vysoká jako ona a vyzařovalo z ní cosi, co poutalo pozornost. Neměla nadváhu, ale její fyzická schránka budila dojem solidní jistoty. Nevypadala maskulinně, jen sebejistě a sebevědomě.

Kim toho o ní moc nevěděla, jen pár drbů z doslechu. Žertem se o ní říkalo, že jejím osobním asistentům vydávají parkovací kartu jen na týden, jelikož Lena od začátku svého působení nikoho v této pozici neponechala déle. Vzhledem k tomu, že sama ještě před pár lety držela westmidlandský rekord ve fluktuaci podřízených, ji Kim pouze na základě této informace nehodlala soudit. Dále se k ní doneslo, že komisařka má výsledky a nebojí se autorit. Podle Kim to nebyly špatné vlastnosti. V neposlední řadě to pak komisařka přes veškeré překážky dotáhla na slušnou hodnost. Toho si Kim cenila.

Komisařka Wileyová pokývla na pozdrav paušálně všem přítomným, načež se bez ohledu na jmenovky posadila do čela stolu.

Kim postřehla, jak podrážděně se zatvářil magistrátní manažer, který měl koordinaci akce i této schůzky na starosti.

„Omlouvám se za zpoždění,“ řekla Lena, když se všichni usadili na místo, ke kterému měli zkrátka zrovna nejblíž. Majitel bezpečnostní firmy teď seděl přímo naproti Kim.

Radní Platt si odkašlal.

„Děkuji vám všem, že jste přišli. Jak už víte, ve čtvrtek se koná…“

„Pokud se od minulé schůzky nic zásadního nezměnilo, můžeme tyhle úvody snad vynechat,“ přerušila ho Lena Wileyová. „A ti, kdo se jí nezúčastnili, si můžou všechno přečíst v podkladech.“

Všechny oči se obrátily k hostující policistce, tedy ke Kim.

Platt zrudl. „Jistě, ale…“

„Navrhuji, abychom si prošli plán akce, tak jak je vypsaný, a případné otázky nechali na konec.“

Nato sice udělala pauzu naznačující, že čeká na jeho souhlas, ale všem přítomným už bylo jasné, kdo tuhle schůzi vede.

Kim usoudila, že Lena Wileyová není žádná puťka, jinak by to nedotáhla tak daleko, a pokud se díky jejímu přímočarému přístupu dostane z téhle schůzky dřív zpátky ke své skutečné práci, pak jí jedině fandí.

„Dobře,“ řekla Lena a poklepala prstem na složku s podklady, ale neotevřela ji, „paní Brooksovou si přebereme ve čtvrtek ve třináct hodin. Doprovodíme ji do nákupního centra Kingfisher v Redditchi, kde bude hodinu podepisovat knihy a…“

„Nebo dokud se nedostane na všechny,“ vstoupila do toho Kate Sewellová. „Tyra podepíše každou knihu až do poslední.“

Lena ji probodla pohledem, ale vyrušení nijak nekomentovala.

„Poté se uskuteční setkání s fanoušky, které…“

„To rušíme,“ skočila jí znovu do řeči Kate.

Lena se do ní zavrtala pohledem ještě přísněji a potom ostentativně zalistovala podklady. „A k téhle změně došlo kdy?“

Kate nenuceně pokrčila rameny. „Rozhodly jsme se, že to setkání není dobrý nápad. Čistě z bezpečnostních důvodů.“

„Vyskytla se nějaká přímá výhrůžka?“ zeptala se Lena a zúžila oči.

Všichni věděli, že podobné osobnosti přitahují obdiv i nenávist. Spousta mladých dívek považovala glamour modelku s více než dvěma miliony followery na Instagramu za svůj idol, ale jiní nebyli vůbec nadšení, že rozbila rodinu místní fotbalové legendě.

„Žádná přímá ne,“ odvětila Kate spěšně.

Kim a zjevně i Christopher Manley nad rychlostí její odpovědi zpozorněli.

„Zkrátka to prodej nijak nezvýší.“

Lena její vysvětlení podle všeho přijala a pokračovala dál.

„Pak pojedeme za jejím autem z Worcestershiru do Halesowenu. Tam ji předáme inspektoru Plantovi u služebního vchodu nákupního centra.“

Podívala se po Kim, jestli nechce něčím přispět.

Zavrtěla hlavou. Tenhle cirkus neřídí. Plní pokyn a na schůzi přišla jen poslouchat.

Lena potlačila mírně podrážděný výraz a otevřela složku s podklady. Otočila se k Billu Plattovi a ten naklonil hlavu, jako by říkal: „Chtěla jste vést schůzi, tak si to užijte.“

Lena přelétla papíry očima.

„Jak jsem pochopila, chceme předejít zbytečnému kontaktu s veřejností, a proto inspektor Plant Tyru Brooksovou odvede do knihkupectví zadem služebními chodbami.“ Střelila pohledem po Christopheru Manleym, aniž by se snažila skrýt pohrdání. „Klíčová místa budou mít na starost hlídači od TSS…“

„Bezpečnostní personál,“ zavrčel jí do řeči.

Kim znala dost šéfů bezpečnostních agentur, kterým se výraz „hlídač“ nelíbil. Zaměstnanci a zaměstnankyně bezpečnostních firem v dnešní době musí skládat zkoušky, studovat a projít testy. Mnozí jsou proškolení v první pomoci, resuscitaci a zacházení s defibrilátorem. Pryč jsou ty časy, kdy jste prostě někoho navlékli do uniformy a postavili ho ke dveřím.

„Kolik hlídačů jste pro tu akci vyčlenil?“ zeptala se Lena. Jeho opravu ignorovala.

„Sedm,“ odvětil, aniž se na ni podíval.

Kim věděla, že hodně lidí od policie ohrnuje nad bezpečnostními agenturami nos; jejich personál považuje za amatéry, co si hrají na policajty. Často jim vadí, když agentury zajišťují bezpečnost na veřejných akcích, ale Kim v tom naopak viděla přínos, protože policie se tím aspoň nemusí zatěžovat a může se věnovat tomu, za co je placená. Westmidlandská policie odmítla dudleyskému magistrátu poskytnout dostatek lidí, a tak neměl radní jinou možnost než si sehnat externí pomoc.

Nikdo neměl zájem, aby se celebritě něco stalo zrovna ve chvíli, kdy za ni nese zodpovědnost.

Christopher Manley právě začal nastiňovat, kde budou jeho lidé rozmístění, když Kim ucítila, jak jí v kapse vibruje telefon.

Lena Wileyová potlačila zívnutí. Kim pronášeným plánům naslouchala. Nepotřebovala při tom nahlížet do plánku nákupního centra s vyznačenými křížky. Dobře ho znala, často ji tam volali k různým incidentům, když ještě sloužila v uniformě.

Telefon přestal vibrovat. Jenom ještě minutku, pomyslela si.

„No, tak vám děkuju, pane Manley. Osvětlil jste nám, kde přesně budou stát vaši hlídači, a…“

„Co schodiště číslo devět?“ přerušila ji Kim a poprvé se vložila do debaty.

Lena svoji podrážděnost nasměrovala pro změnu k ní.

Kim si jí nevšímala a dál se soustředila na Christophera Manleyho. Ten potlačil úsměv.

Znovu nahlédl do plánku. „Na výkresu žádné schodiště číslo devět není.“

„Ehm… promiňte,“ ozvala se Lena, „nemohli byste vy dva tuto záležitost probrat mimo…“

„Tadyhle.“ Kim se bez ohledu na komisařku naklonila přes stůl. Zapíchla prst do plánku v místě, které vypadalo jako cihlová zeď. „Před renovací to bývalo služební schodiště do vyššího patra. Zůstaly tam dveře, vedou do nepoužívaných skladů a do chodby, kterou se dá projít do nové části.“

Tohle Kim zjistila, když se tam ztratila při pronásledování podezřelého z ublížení na zdraví, který jí zničehonic zmizel z dohledu.

Christopher poděkoval úsměvem a zakreslil si do plánku křížek. Pak se otočil k radnímu. „Tak tedy osm.“

Bill Platt zavrtěl hlavou na znamení, že s navýšením rozpočtu nemá počítat.

Christopher se obrátil zpátky k ní, ale to už jí v kapse zase zavibroval mobil.

„Zajistíme to,“ slíbil.

„To bylo sice naprosto strhující,“ promluvila Lena, „ale mohli bychom laskavě postoupit k…“

Dál už Kim neposlouchala a vytáhla telefon. Ti, jejichž hovory měly nejvyšší důležitost, věděli, že ji nemají rušit. Woody ji sem poslal a Bryant čekal venku.

Zbývala tedy jediná osoba a ta nikdy nevolala jen tak zbůhdarma.

Lena se na ni upřeně zadívala a na chvíli se odmlčela. To už se ke Kim otočili všichni.

Dva zmeškané hovory od Keatse.

„Ehm… inspektorko, mohla byste prosím odložit telefon?“

Kim se odsunula od stolu. Komisařce nevěnovala žádnou pozornost.

Tvář Leny Wileyové začínala rudnout hněvem. „Potřebují vás snad někde jinde?“

Kim bez omluvy zamířila ke dveřím a jen přes rameno prohodila:

„Ano, jak to tak vypadá, jinde mě potřebují daleko víc než tady.“

Kapitola 6

Stacey bubnovala prsty do stolu a čekala, až detektiv seržant Michaels zvedne telefon. Snažila se umlčet pochybovačný hlas v hlavě. Možná si přece jen k přezkoumání nevybrala ten správný případ, když ho původní vyšetřovací tým ani nepředal prokuratuře.

„Michaels,“ ozval se na druhém konci bručivý hlas.

„Tady detektiv konstábl Woodová z Halesowenu,“ představila se.

„Pardon, že jste musela čekat, zlato, byl jsem na velký.“

Stacey zavrtěla hlavou. Některé věci se nikdy nezmění a ona neměla čas se dohadovat s každým misogynem ze staré školy v řadách policie.

„Jo, dík za info. Potřebuju s vámi mluvit o znásilnění Lesley Skiptonové, máte chvilku?“

Ticho.

„Vedl jste vyšetřování…“

„Vím, o kom mluvíte, zlato. Jen by mě zajímalo, proč o ní chcete mluvit.“

Někdy si ale čas na dohadování udělala. „Jmenuju se Stacey, ne zlato. Nejsem vaše dcera ani neteř. Případ jsem dostala ve štafetě.“

„Oni vám poslali tenhle?“ V tom překvapení ani nezareagoval na její výtku.

Jeho údiv udivil zase ji.

Věděla, že o zařazení případu do štafety nerozhodují jednotliví detektivové, kteří ho řešili. Vybíral je šéfinspektor nebo někdo z ještě vyšších míst.

„Co vás na tom tak překvapuje?“

„Myslel jsem, že do štafety se dávají jen případy, které mají šanci vylepšit statistiku.“

Takový přístup podle ní svědčil o jistém rutinérství. Policie pochopitelně chce mít na kontě co nejvíc vyřešených případů. To, že se jednotlivé útvary porovnávají v národních statistikách jako při nějaké soutěži, není ke škodě, ale pořád tak nějak doufala, že nejvyšší prioritou je vyřešit případ, vypátrat lumpa a ochránit oběti.

„Podle vás se tenhle vyřešit nedá?“

„Podle mě rozhodně dá. Podle mě jsme ho totiž vyřešili. Ale k soudu to nikdy nepůjde.“

Stacey cítila, jak v ní sílí podráždění. Nesnášela defétisty. Počáteční pochyby ji opustily. Pustí se do toho případu, ať si Michaels říká, co chce.

„Jste tedy přesvědčený, že Lesley Skiptonovou znásilnil Sean Fellows?“ zeptala se.

„Jo jo. Jsme si jistí, že útok na Lesley má na svědomí on, a díkybohu, že jsme mu dokázali znásilnění Gemmy Hornleyové, jinak by ten parchant byl dodnes na svobodě.“

„Pak to ale nechápu,“ přiznala Stacey. Marně se snažila dopátrat toho, co se seržant tolik zdráhá říct naplno.

„Podívejte, víte stejně dobře jako já, že u znásilnění záleží před soudem hlavně na oběti. Všecko ostatní je vám na houby, protože když porotě nepředvedete traumatizovanou oběť, vidí ve všech fyzických důkazech jen sex.“

„No a?“

„Lesley jsme na lavici svědků nemohli povolat.“

Stacey byla v šoku. Nikde ve složce se nepsalo, že by Lesley odmítla svědčit.

„Ona si to rozmyslela?“

„Vy mi nerozumíte, zlato. Do soudní síně nám nesměla ani páchnout kvůli tomu, co by tam mohla říct.“

„Co jako?“

Na pár vteřin se odmlčel.

„Zajděte za ní, Stacey,“ oslovil ji konečně jménem. „Promluvte si s ní o tom znásilnění a pak pochopíte, proč jsme ji nemohli nechat svědčit.“

Kapitola 7

Když Kim dorazila na místo činu, hned zaregistrovala modrou bundu a džíny: veškerý popis, který se jim podařilo získat k ženě, která se ztratila dcerce.

Jakmile unikla ze schůzky Trapáků, poslechla si hlasovou zprávu, kterou jí Keats napodruhé nechal. Jednoduše konstatoval, že se našlo tělo a kde.

Fielder Road byla postranní ulička v Brierley Hill odbočující z hlavní ulice. Než postavili hypermarket Asda, fungovalo tu několik řeznictví a zelinářství. Šest obchodů mělo zabedněné výlohy, poslední dva už zbourali, a právě tam ji Keats nasměroval.

Její mozek si ve vteřině spočítal, že místo činu se nachází necelých sto metrů od Levného nákupu, ve kterém předtím byla.

A teď se dívala na světlovlasou ženu, nápadně podobnou holčičce, jejíž maminka se tedy konečně našla.

Zaplavil ji smutek, když si vzpomněla, jak zoufale dívenka tiskla medvídka od prodavaček a objímala ho místo maminky, která ji už nikdy v náručí nesevře. Ještě dnes ráno vedla ta malá normální život, šla s maminkou nakupovat jako tisíce jiných. Kim vždycky žasla, jak se takový obyčejný den může rázem změnit v nejhorší den vašeho života. Kde je klakson? Kde je varovný signál, že tenhle den bude pro vás v budoucnu významnější než všechny ostatní?

„Hýbali jste s ní?“ zeptala se Kim patologa.

Keats zavrtěl hlavou a ukázal na obyčejnou černou kabelku, která ležela vedle mrtvé.

„Vytáhli jsme z tašky doklady. Jmenuje se Katrina Nocková, bydlištěm tady,“ řekl a předal Bryantovi papírek. „Dvacet pět let.“

Kim předpokládala, že údaje pocházejí z řidičáku, který teď spolu s kabelkou a jejím dalším obsahem zabalí a pošlou do laboratoře.

Obešla tělo a prostudovala jeho polohu.

Žena ležela tváří dolů a hrudníkem k zemi. Nohy měla skrčené a pravou půlku obličeje zabořenou mezi cihlami ze stržených příček a kusy šedé omítky. Všude se povalovaly zrezivělé hřebíky a šrouby. Kim cítila, jak jí v břiše bublá hněv; tu ženu někdo zabil a nechal ležet mezi sutí a nepořádkem – ve vnitřnostech nechtěné budovy – na opuštěném, nepoužívaném místě. Už to samo o sobě hodně vypovídalo o tom, co je pachatel za člověka.

„Nějaká viditelná zranění?“ zeptala se a podobné myšlenky zahnala. Oběti v tuhle chvíli nijak nepomůžou. Neviděla žádné bodné rány, louže krve ani jiné poškození. Žena vypadala, jako by si prostě lehla na zbořeniště, aby si chvilku zdřímla.

Keats zavrtěl hlavou. „Myslím, že má zlomený vaz. Potvrdit to budu moct až v márnici.“

Kim se znovu podívala na polohu těla a představila si, jak žena klečí a vrah stojí za ní. Stačilo jednou pořádně trhnout. Okamžitá smrt, tělo bezvládně padá na zem.

Rychlé, efektivní zabití, bez jediné známky brutality typické pro zločin z vášně. Žádné mnohočetné bodné či řezné rány, žádné zhmožděniny. Žádné známky sexuálního násilí. Oděv měla na první pohled zcela v pořádku.

Kde jsou pocity? Emoce? Kde je motiv pro vraždu mladé matky, která vzala dcerku na nákup?

„Odhadem je to dva až pět hodin,“ pronesl Keats, přestože se nezeptala. Mohla si to spočítat sama.

Protože se už blížil večer, předpokládala, že pitva se uskuteční až zítra.

„Hned ráno,“ řekl, jako by jí četl myšlenky.

„A do háje, tenhle zamračený výraz znám,“ ozval se Bryant, když odcházeli k autu. „Co se děje?“

„Nemusela umřít,“ vyhrkla Kim a hned se sama podivila, odkud se ta slova vzala.

„No, někdo si její smrt přál, protože vaz si sama…“

„Neumím to vysvětlit,“ přerušila ho a ohlédla se k místu činu. „Jako by to někdo udělal jen tak mimochodem, Bryante. Žádná vášeň, nenávist, šílenství, nikde žádný vzkaz, poselství, prostě ji nechal tady v tom svinčíku. Pokud Katrina Nocková nevedla dvojí život a byla opravdu jen manželka a matka, pak mám vážně pocit, že nemusela umřít.“

V myšlenkách se znovu vrátila k holčičce, které se dnes jednou provždy změnil život. A tu špatnou zprávu teď musí rodině sdělit ona.

Kapitola 8

Kate Sewellová zavřela dveře auta a pohlédla na svou kabelku značky Hermès, pořízenou z provize smlouvy na knihu, kterou dojednala mezi svou klientkou a jedním z pětice největších nakladatelství.

Tyra Brooksová nepatřila k její běžné klientele a ona sama si nepředstavovala, že bude skoro ve čtyřiceti trčet v zapadákově v Black Country, ale člověk dělá, co musí, připomněla si.

Obě dvě se vzájemně potřebovaly.

Tyřiny dny v glamour modelingu byly v osmadvaceti letech sečteny. Zájem o její fyzické přednosti uvadal, a tak ji agentura, která ji zastupovala deset let, pustila k vodě. Tou dobou zrovna Kate přišla o výnosného klienta, přetáhla jí ho nóbl agentura s příslibem, že jeho průměrný herecký talent posune na vyšší úroveň a dostane ho mezi velká jména showbyznysu. Hodně štěstí přeju, pomyslela si. Ryan Hardwick byl pohledný, arogantní muž, ovšem sílu jeho schopností dalece předčila síla jeho sebeklamu. Navíc měl sklon podřezávat si pod sebou větev, bál se úspěchu, a jakmile se mu naskytla vyhlídka na slušnou roli, zvýšil příjem alkoholu. Nebrzdila ho ona, nýbrž on sám, ale jen ať si na to přijdou sami.

Přes veškeré své nedostatky Ryan svým nesoustavným dílem udržoval její firmu nad vodou. Teď jí zbývala hrstka ostatních klientů a nadále měla plné ruce práce, protože Tyra trpěla skoro stejně silným sebeklamem jako on.

Jediný, kdo nevěděl, že Tyřina kariéra je na sestupu, byla Tyra sama. Přestože zájem neobnovily ani plnější rty a větší prsa, pořád se domnívala, že návrat na výsluní je jen otázkou času. Brala to jako slabou chvilku. Menší prostoj. Tyra si neuvědomovala, že s každou další plastikou si je pořád míň podobná a že gigantické vnady z ní udělaly bizarní figurku. Když jí Kate nabídla, že bude hájit její zájmy, viděla to na rok dva drobných zakázek a plánovala, že z její kariéry vyždímá poslední zbytky šťávy, aby měla z čeho platit hypotéku, než si sežene pár výnosnějších klientů.