Copyright © Lone Theils 2016, by agreement with Grand Agency.

All rights reserved

Translation © 2018 by Magdalena Jírková

ISBN 978-80-242-8709-6

Obsah

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

PODĚKOVÁNÍ AUTORKY

PODĚKOVÁNÍ PŘEKLADATELKY

KAPITOLA 1

Byla to piplačka, ale stálo to za to. Nora se nakláněla nad velký košík s liškami a pečlivě si vybírala malé, lahodné, perfektně tvarované trumpetky.

Když byla se svým výběrem konečně spokojená, vykročila s hnědým papírovým sáčkem k prodavači. Položila sáček na váhu a připravila se na finanční realitu.

Usmála se na Andrease, který dojídal jeden z legendárních sendvičů s chorizem z trhu Borough Market. Vypadalo to na dokonalé sobotní dopoledne. Dokonce ani po měsíci vůbec nechápala, že jí stačí natáhnout ruku a dotkne se muže, jehož měla tolik zakázaného. Zakázaného, protože byl s jinou. Protože se sama neodvažovala to připustit. Protože nepochopili jeden druhého a možná se nechápali roky. Až do dne, kdy se přehrada protrhla.

Chtěla jít za ním, ale vtom mu zazvonil telefon. Omluvně se na ni usmál, zamrkal a vytáhl mobil z kapsy bundy. Při placení Nora viděla, jak se Andreasův výraz mění. Zvážněl, poodešel od prodavače, vyšel na chodník a otočil se zády. Sledovala, jak mu klesla ramena, jako by dostal ránu. Než jí v kabelce zavibroval její telefon, stihla si ještě pomyslet, že je načase připravit se na opravdu špatné zprávy.

Okamžitě viděla, že jde o Rakovo mobilní číslo, a chvilku přemýšlela o tom, že to nezvedne. Když její šéf volal o víkendu, dalo se klidně počítat s tím, že volno bude zrušeno rychleji, než člověk stihne říct: „Já mám zrovna v plánu…“ Takhle to chodilo, když člověk pracoval jako londýnský korespondent týdeníku Globalt. Nora milovala svou práci, milovala tenhle mezinárodní týdeník, který podle jejího názoru výrazně vyčníval nad běžná média v Dánsku. Ovšem ne vždy milovala Raka a jeho chybějící schopnost udělat tlustou čáru tam, kde končí práce a začíná volno. Nora vlastně znala jen jednu osobu, která byla horší než on. A tou byla ona sama.

Šel rovnou k věci, jak byl zvyklý. „Sandová, íránský básník Manéš Ismail, kolik toho o něm víš?“ zeptal se, aniž by alespoň pronesl minimální úvodní zdvořilou frázi.

Nora si nejdřív myslela, že jde o řečnickou otázku, ovšem když si Rak projednou odpustil odpovídat na vlastní dotaz přednáškou, zapátrala po informacích ve vlastním mozku.

„Hm. Jeden z předních íránských básníků a kritiků režimu. Minulý měsíc přicestoval do Dánska. Íránská vláda požadovala jeho vydání kvůli teroristické činnosti. Vyhrožují, že Dánsku a celé EU už nikdy neprodají žádnou ropu, pokud ho Dánsko nevydá do jeho vlasti k soudnímu stíhání. Dovoz fety samozřejmě také visí na vlásku. Ismail požádal v Dánsku o azyl. Tvrdí, že je politicky pronásledovaný a riskuje trest smrti, když bude vydán do Íránu. Za svou první sbírku básní, Modrou duši, byl nominován na Nobelovu cenu za literaturu,“ citovala Nora, co si pamatovala a věděla z novinových titulků z posledních pár týdnů. „Mimochodem, nikdy jsem žádnou jeho báseň nečetla,“ dodala.

„Potkala ses s ním někdy nebo s ním dělala rozhovor?“

„Ne,“ řekla ohromeně. „Nezapadá mezi má témata, a to ještě mírně řečeno.“

„Ne. Já si to myslel,“ prohlásil Rak zamyšleně. „I přesto se po tobě ptal.“

„Kdo?“

„Ismail. Ptal se po tobě.“

„Jak to?“

„V podstatě od jeho prvního dne v Dánsku se s ním Viola Ponteová snaží udělat rozhovor. Odmítl všechny žádosti. Rozhovory nikomu nedává,“ vysvětlil Rak a na mysli měl kulturní redaktorku Globaltu.

„Aha. A dál?“ řekla Nora a snažila se rozluštit, kam rozhovor směřuje.

„Až do včerejšího večera,“ pokračoval Rak. „Najednou souhlasil. Za jedné podmínky – že interview uděláš ty.“

Nora výjimečně ztratila řeč. Balancovala s taškou s rybou a sáčkem s liškami v jedné ruce, v druhé držela mobil, zkoumala dav a snažila se najít Andrease. Nikde ho neviděla.

„Jsi tam?“ ozval se Rakův hlas z druhého konce linky.

„Jo, jsem. Nevím, co na to říct… Nechápu, proč já,“ odvětila roztržitě a dál pokračovala v hledání Andrease.

Tamhle. Nedaleko kavárny na rohu spatřila záblesk jeho světlých vlasů, ale do tváře mu neviděla. Donutila se soustředit na mobil.

„Doufal jsem,“ řekl Rak uštěpačně, „že bys mohla být trochu nápomocná při objasňování, proč trvá na tom, abys to byla ty. Zmínila ses v některém z posledních článků o Íránu? O poezii? O něčem, co by mohlo být relevantní?“ pátral.

Nora zavrtěla hlavou, ale uvědomila si, že Rak to nemůže vidět.

„Ne. Opravdu nevím, o co jde.“

„Já taky ne, a to jsem dokonce požádal Emily, aby dvakrát projela archiv. A když ani ona nic nezjistila, tak potom netuším, kdo by to mohl vědět,“ zmínil se o vševědoucí archivářce, knihovnici a nepostradatelné super rešeršérce Globaltu.

„Ovšem, Sandová, budeš muset přijet domů a zjistit, o co jde. To tomu chlapovi dlužíš. A v neposlední řadě i mně. Ponteová zu-ři-la. Už ten příběh Victorovi vylíčila jako dlouhou dojemnou reportáž. A Ismail se najednou rozhodne, že chce jen tebe. Klidně můžu prozradit, že to nebyla nejharmoničtější redakční porada, jaké jsem se za celou historii týdeníku zúčastnil,“ dodal Rak.

Nora vzdychla. „V pondělí, stačí?“

Rak se toho chytil. „Ale ne později. Ten příběh nám nesmí utéct. Ismail ale zřejmě nebude mluvit s nikým jiným, když mu slíbíme, že přijedeš,“ řekl a chystal se hovor ukončit. „No, ta partička golfu se sama neodehraje. Hezký víkend.“

Nora okamžitě zavolala Anette do redakce a požádala ji o zamluvení letenky do Dánska. Pak nebylo zbytí a musela to jít říct Andreasovi. Víkend, který plánovali strávit v objetí, bude silně okleštěn. Musí odletět v neděli odpoledne, aby se stihla připravit na interview v pondělí ráno.

Pohlédla ke kavárně. Andreas si dal jedno z velmi vyhledávaných espres od společnosti Monmouth, na něž londýnští milovníci kávy ochotně stáli frontu. Ovšem on držel malý papírový kelímek před sebou jako v transu.

Opět si uvědomila, že zřejmě není jediná, kdo dostal špatnou zprávu. Šla k němu v naději, že zachytí její pohled. Ale Andreas zíral směrem k davu na trhu a vypadal jako někdo, kdo vůbec nic nevidí. Podíval se na ni, až když ho jemně vzala za paži.

„Andreasi, co se děje?“ zeptala se a chtěla se mu podívat do očí.

Nejdřív se zahleděl do země, potom odvrátil hlavu. Nakonec upřel pohled na bod těsně nad jejím levým ramenem.

„Je těhotná.“

„Birgitte? Birgitte je těhotná?“ Nořin hlas vylétl do falzetu. Andreas nešťastně přikývl.

„Cože?“ řekla Nora hloupě a snažila se pochopit, jak se to mohlo stát. Jak se dostala do téhle situace. Ráno se celá šťastná probudila vedle muže, který byl zřejmě tím nejlepším, co ji kdy potkalo, a o tři hodiny později stojí na trhu Borough Market, drží zatracenou tašku s rybou a Andreasova bývalá přítelkyně, která žije v úplně jiné zemi, právě po mobilu rozervala její život na hadry a cáry.

„Je ve třináctém týdnu. Nechá si to. S tím, aby mi to řekla, čekala, dokud nebude na potrat pozdě. A přeje si, abych se toho naplno účastnil, to dala jasně najevo. Plné zapojení, takhle to formulovala,“ dodal Andreas vyčerpaně.

„Co budeš dělat?“ zeptala se Nora. Pokrčil rameny. „Nevím. Vážně nevím.“

Ticho se mezi nimi rozprostřelo jako moře a oba tam zůstali stát jako dva ostrůvky neštěstí. Najednou byl každý z nich sám.

„Noro, ksakru. Nevím. Asi budu muset zajet domů. Zjistit, co se hergot děje. Já fakt nevím.“

Nora jakoby z dálky slyšela, jak taška s rybou dopadla na zem. Pak ji po dlouhé době následoval hnědý papírový sáček s liškami, který se roztrhl. Zlatavé trumpetky se vysypaly na zem a jednu po druhé rozšlapávaly pohodlné pánské boty, pohorky a dívčí sandály. Nakonec sebrala síly a otočila se. „Takto bys to měl raději zjistit,“ vykoktala a odešla z trhu pryč. Pryč od Andrease.

Neohlédla se. Věděla, že Andreas tam dál stojí. S pažemi svěšenými podél těla, ztrápeným pohledem a jemnou vráskou, která se mu dělala kolem spodního rtu, když o něčem pochyboval.

Netušila, jak dlouho pochodovala podél řeky. Možná hodinu. Pak konečně sešla do metra, linkou Northern Line odjela do Hampsteadu, namáhavě vylezla do kopce a zaklepala na Petovy dveře.

„Pochopil jsem něco špatně? Neměl jsem já jít na večeři k tobě?“ stihl se zeptat, než zaregistroval její výraz.

„Moje malá,“ řekl pouze, přitáhl si ji k sobě a objal ji. Až teď se tiše rozplakala.

„Vy jsi mě utěšovat neměl,“ brečela.

Pete se cestou z fotoreportáže v Kambodži stavil doma v Melbourne a od návratu do Londýna byl uzavřený a zaražený. Jeho životní láska, Caroline, začala žít s chirurgem, s nímž teď čekala dítě. Pete to věděl už předtím, než se ji rozhodl vyhledat, ale při pohledu na její bříško v šestém měsíci těhotenství si skutečnost krutě uvědomil.

Nora z něj všechno musela tahat. Pomalu a bolestivě, slovo od slova, jako když si člověk pinzetou vyndává z prstu třísky. Ano, sebral sílu a Caroline zavolal. Souhlasila, že se sejdou na kafe u plážové promenády v St. Kildě.

Seděli v kavárně, kam chodívali, dívali se na vodu a turisté na in-line bruslích kolem nich buď klopýtali, nebo namyšleně projížděli.

Caroline o svém stavu mluvila otevřeně. Objednala si čokoládový dort Mississippi Mudslide a poznamenala, že teď má pořád hlad. Boule na jejím břiše už byla tak velká, že Pete nemohl popřít její existenci. Měl pocit, že se musí zeptat: Kolik ti zbývá? Tři měsíce, odpověděla zdvořile.

Vyptával se, jestli je s Ryanem šťastná. Šťastná s mužem, s nímž se seznámila v práci necelé tři měsíce poté, co se rozešla s Petem a přestěhovala z Londýna zpátky do Austrálie. Šťastná s mužem, který, jak vysvětlila, se za žádných okolností nesmí dozvědět, že se v kavárně u pláže sešla se svým bývalým na kafe, zatímco on je na lékařské konferenci v Perthu.

Ano, Caroline potvrdila, že není pouze šťastná. Je nesmírně šťastná.

Ovšem když odpovídala, odmítala se na Peta podívat. Jen zírala na vodu a zapadající slunce.

„Ale,“ přerušila ho Nora, když jí celý příběh vyprávěl v místním Starbucksu, kde oba seděli nad caffè latte, „řekl jsi jí, že ji pořád miluješ?“

Pete hořce zavrtěl hlavou. „Abych byl upřímný, nějak jsem k tomu neviděl důvod,“ řekl a vyprázdnil hrnek.

Nora zvažovala, že ho zkusí seznámit s některou ze svých mnoha svobodných kolegyň. Ale Pete pořád ještě smutnil a každá žena, která by byla ochotná začít si s okouzlujícím fotografem s tmavými kudrnami a zelenýma očima, by skončila jako ubohá náhražka. Pete nebyl ani trochu připraven vstoupit do smysluplného vztahu. Naopak se vrátil k hudbě svého mládí a začal zase poslouchat skupinu The Cure. Zatím ho to pořád bavilo. Nora čekala, že na focení brzy dorazí s černými očními linkami a rozcuchanými vlasy, což by se dobře hodilo k jeho světobolnému výrazu.

Teď ale on pečoval o Noru. Došel pro thajské jídlo, vytáhl z lednice studené pivo a nechal ji, aby si lehla na pohovku a usnula u inspektora Barnabyho s polovinou netknuté porce Pad Thai na talíři. Nora neměla sílu líčit mu situaci, kterou ani ona sama moc nechápala. A Pete byl vychován podle staré australské tradice, že otázky se kladou ve chvíli, kdy je k tomu člověk vyzván.

Až druhý den ráno se dokázala sebrat natolik, že odjela domů do bytu v Belsize Parku a pokusila se s Andreasem všechno probrat.

Viděla to hned, jak vstoupila do dveří. Jeho věci byly pryč. Tedy ne že bych jich bylo tolik. Kartáček na zuby. Pár triček, když spontánně přespal u ní místo v malém pronajatém bytě v Battersea. Poslední dobou to platilo pro většinu nocí. Poslední CD skupiny Coldplay. Holicí strojek Gillette a tlustá kniha o vzniku al-Káidy. Všechno bylo pryč.

Na kuchyňském stolku ležel papír: Musím zjistit, co se děje. Jedu do Dánska si s ní promluvit. Přál bych si, abys byla tady. Zatím.

Zkontrolovala si mobil. Nevolal jí. Ani nenechal vzkaz. Neposlal esemesku. Hodila klíče do zásuvky v kuchyni a vytáhla kufr. Klidně si může sbalit už teď.

KAPITOLA 2

V neděli odpoledne si v parkovacím domě na letišti Kastrup vyzvedla pronajaté auto a vydala se do chatky svého bratra Davida v zahrádkářské kolonii ve čtvrti Amager. Neměla sílu jet do Bagsværdu, domů za otcem. Ať už je roztržitý profesor historie nebo ne, jediným pohledem pozná, že je něco špatně. A Nora nebyla na takový rozhovor s otcem ani trochu připravená. Sotva mu stihla o Andreasovi říct.

Přes čelní sklo si prohlížela město. Tamhle ve Frederiksbergu bydlí strážnice Birgitte. Žena, která s Andreasem strávila téměř dva roky, než odjel do Londýna na devítiměsíční kurz boje proti terorismu a vyhledal svou bývalou spolužačku z gymnázia Noru.

Birgitte asi vycítila, že se něco chystá – že Andreas možná nikdy tak úplně nezapomněl, jak byl do Nory zamilovaný. Každopádně zareagovala tak, že ho na jeden víkend povolala zpátky a dala mu ultimátum. Chtěla se vdávat.

Nora znala pouze útržky příběhu. Kdykoli se o tom Andreas jen zmínil, potlačila nutkání zacpat si uši a začít zpívat la-la-la-la-ne-sly-ším-tě. Jednoduše nechtěla nic vědět o jejich společném životě. Jak se do sebe zamilovali. Proč to nevyšlo.

Jediné, co Nora potřebovala vědět, bylo, že Andreas je teď s ní. I když jejich vztah byl pořád čerstvý a křehký jako výhonky krokusů, které v březnu opatrně začínají vykukovat z trávníku.

Opravdu byl s ní?

Zaparkovala u zahrádkářské kolonie a ze seznamu kontaktů vybrala Andrease. Dál seděla v autě a zamyšleně se dívala na fotku. Vyfotila ho jednoho dne na zahrádce kavárny, kde vysedávali na slunci, popíjeli ledovou kávu a povídali si o důležitosti haiku, Tour de France a dobré mozzarelly. Byl to jeden z těch hovorů, kdy se přeskakuje z jednoho tématu na druhé. Takhle se dokázala bavit jen s ním.

Pak vytočila jeho číslo. Nezvedl to a ona nenechala žádný vzkaz. O chvíli později už táhla kufr po zahradní cestičce. Klíč od chatky našla přesně tam, kde obvykle. Za čtvrtým sloupem vlevo, nahoře pod střešní taškou. To znamenalo, že David se přesunul do svého bytu. Pocítila úlevu a trochu se zastyděla, protože teď chtěla jediné, být sama.

Úplně nahoře ve skříni našla lahev červeného vína, odšroubovala víčko a nalila si do staré skleničky od hořčice s obrázkem Tintina na velbloudu, kterou kdysi koupila v belgickém supermarketu. Potom si zula sandály a bosá se vydala na prohlídku zahrady. Pod chodidly cítila v trávě rosu. Sedla si pod švestku a vzpomínala na večer před mnoha roky, kdy seděla v jiné zahradě s Andreasem. Po několika letech přátelství na gymnáziu jí tehdy vyznal lásku a ona se mu odměnila tím, že na měsíc odjela vlakem po Evropě a nikdy už o tom nechtěla mluvit.

Z kuchyně si donesla lahev, z tašky vylovila Mac a otevřela ho. Počítač během dvaceti vteřin rozeznal wi-fi zahrádkářské kolonie a vzpomněl si na Davidovo heslo, což bylo Pivoňka následované číslem pí s pěti desetinnými místy.

Začala na Wikipedii, která stručně a jasně psala, že Manéši Ismailovi je třicet osm let a narodil se v Zandžánu jako nejmladší syn učitele angličtiny. Patnáct let ženatý s Aminou. Děti neměli. Vystudoval práva, přečetla si s jistým překvapením, a než se vrhl na básnění, pracoval jako úředník na íránském ministerstvu vodních zdrojů.

Wikipedie uváděla odkaz na článek z The Daily Telegraph o Ismailově literárním průlomu. Novinář psal, jak Ismailův pyšný otec bez synova vědomí ukázal básně britskému kolegovi, který se po ukončení výměnného pobytu vracel domů do Velké Británie. Kolega byl tak nadšený, že básně přeložil do angličtiny a poslal je příteli do vydavatelství. Básně objevila britská popová hvězda Malinka, a když svým křehkým hláskem a s akustickou kytarou nazpívala jednu z Ismailových nejdojemnějších zamilovaných básní, stala se během okamžiku z íránského básníka hvězda.

Jeho sbírka modrých básní se dostala na seznam bestselerů Sunday Times a literární agenti z USA, Francie a Itálie stáli ve frontě na práva vydávat jeho texty. Pak se mu dostalo finálního uznání: Nobelovy ceny.

Pro jiné spisovatele by to možná znamenalo štěstí. Ovšem pro Ismaila to byla první kapitola jeho osobní tragédie. Opomíjený úředník se najednou dostal do hledáčku zájmu své vlády. Horlivý důstojník tajné policie SAVAK si sbírku básní důkladně přečetl a usoudil, že téměř na každé druhé stránce je báseň, která by se dala vykládat jako skrytá kritika duchovního vůdce.

Nejprve přišel vyhazov. Bez bližšího vysvětlení. O tři dny později se Manéš Ismail už nacházel v nechvalně proslulé teheránské věznici Evin.

Do případu se zapojil mezinárodní PEN klub a po třech týdnech masivního tlaku byl Ismail zase propuštěn. Zmlácený a zahořklý vůči režimu, o němž ani předtím neměl nijak vysoké mínění.

Nora dál pátrala na internetu, ale zdálo se, že další příběhy jsou jen odvarem článku z britských novin. Interview s básníkem hledala marně. Manéš Ismail rozhovory nedával. Přes svého britského agenta zdvořile vysvětlil, že ho zájem těší, ale domnívá se, že básně vyjadřují vše, co má na srdci.

Nora se zhluboka napila a ještě trochu si dolila. Na malý čtvercový trávník se snesl světle fialový letní soumrak a Noru začaly zábst nohy.

Proklikala se na pár výňatků z Ismailovy básnické sbírky v anglickém překladu. Po pár minutách se jí zmocnila perská touha nesoucí se v melancholickém tónu.

Předpokládala, že to bylo hodinou, nedostatkem spánku, chladem, čímkoli. Ale bylo to, jako by jí slova pronikala do srdce a dál k očím, které se rozjasnily, když četla o touze a osamělosti, jíž se člověk zbaví, když potká spřízněnou duši a najde lásku, která dosahuje k věčnosti.

Chvíli zírala do tmy. Myslela na Andrease. Kde je a co teď dělá.

Nakonec se vzpamatovala, na počítači našla azylové centrum a naplánovanou trasu si poslala na mail.

Pak šla dovnitř, ve skříni našla starou přikrývku a s jedním z Davidových čísel časopisu Ilustrovaná věda se uvelebila na úzké zelené pohovce v naději, že podrobný článek o záhadách Mléčné dráhy přiláká spánek rychleji.

Nepřilákal.

KAPITOLA 3

V pondělí dopoledne byl provoz mírný, takže po hodině a půl jízdy dojela do Humlegårdenu nedaleko Slagelse. Kdysi tu zřejmě stával pěkný rodinný statek. Teď to bylo místo, kam se dala odklidit skupina lidí, aby svou přítomností na ulici nedráždila běžné občany a tím neprovokovala další voliče k hlasování pro krajní pravici.

Poté co Nora psala o válkách a konfliktech na Balkáně, cítila, jak jí naskakuje husí kůže pokaždé, když někdo použije výraz „ekonomičtí migranti“. Viděla, jak lidé v nejvyšší nouzi utíkají před válkou. Přetrhávají své kořeny a přenechávají vojákům s pochodněmi dům, v němž jejich rodina žila po desetiletí. Běží v ponožkách přes pohoří, aby zachránili životy své, svých dětí a stárnoucích rodičů – a pak se ocitli u hranice před policisty, kteří se vyhýbají jejich pohledu. Jestli je na útěku něco ekonomického, Nora si toho nikdy nevšimla.

Zaparkovala na čtverci vysypaném štěrkem před cedulí, která oznamovala, že se zde nachází Azylové centrum Červeného kříže. Vytáhla mobil a papírek s telefonním číslem, které dostala od Raka. Dovolala se po dvou zazvoněních.

„U telefonu Kirsten,“ ozval se na druhém konci klidný hlas.

„Tady Nora Sandová. Přijela jsem navštívit Manéše…“

„Ano. Čekáme vás. On na vás čeká. Vydržte chvilku, hned jsem u vás,“ slíbil hlas.

Nora vystoupila z auta a protáhla se. Byla to náročná noc. Vzala si kabelku a zamkla auto. Pořád jí nebylo jasné, proč chce slavný básník mluvit právě s ní. Než se nad tím stihla hlouběji zamyslet, objevila se před ní blondýna a podávala jí ruku.

„Kirsten Isagerová,“ řekla. Nora se představila.

Žena se usmála. „Ano, jsme velmi hrdí, že u nás v centru máme tak prominentního básníka,“ dodala.

Vydaly se po úzké vydlážděné cestičce, která vedla k vysokému kovovému plotu s bránou. Kirsten vylovila klíč a odemkla.

„Velké zabezpečení,“ podotkla Nora.

„Ano,“ přitakala Kirsten, „občas nevím proč. Jestli kvůli těm, kteří sedí uvnitř, nebo těm, co jsou tamhle,“ řekla a palcem ukázala přes rameno.

Přešli dvůr. Kirsten mávla směrem k hlavní budově, rozpadajícímu se bílému domu, který podle Nory v tomhle tisíciletí malířskou štětku neviděl.

„Tam probíhá většina administrativy. A také tam máme pokoje pro ženy s malými dětmi, které potřebují zvláštní péči.“

„Kolik je tady vůbec lidí?“

„Podle norem máme místo pro osmdesát pět dospělých a až dvacet dětí. Ve skutečnosti tady je devadesát dva dospělých a dvacet pět dětí. Naši obyvatelé většinou pocházejí z válečných zón, a když se dostanou sem, jsou často nesmírně traumatizovaní. Ale pozor, musíme přece hlídat, aby se jim nevedlo až moc dobře. To si očividně myslí vláda. Protože by se mohlo stát, že budou tady v bezpečí chtít zůstat,“ řekla Kirsten. Skoro nedokázala potlačit zatrpklost v hlase.

Po krátké odmlce přišel téměř nevyhnutelný přídavek: „A pro pořádek doplňuji, že tohle nebylo určeno k citování.“

Nora zdvořile přikývla. Kirsten ji vedla kolem hlavní budovy někam dál, tam, kde zřejmě kdysi bývala zadní zahrada. Stálo tam osm ošklivých bílých krabic, které ze všeho nejvíc připomínaly maringotky na staveništi. Hlavní důraz byl natolik kladen na funkčnost a přechodnost, že podobný nedostatek estetického cítění Nora neviděla od chvíle, kdy navštívila vrtnou plošinu východně od Aberdeenu.

„Jak dlouho tady vůbec Ismail je?“ zeptala se.

„Dva týdny. Byl hodně deprimovaný, až teprve teď máme dojem, že je schopen s někým mluvit. Ptal se po vás. Víte vlastně proč?“ vyzvídala Kirsten zvědavě, než se opět ujala své role průvodkyně.

Nora zavrtěla hlavou a Kirsten nerušeně pokračovala: „Ženy spí na téhle straně, muži na druhé. Máme i rodinné buňky, které jsou pořád obsazené.“

Jak přicházely blíž, uviděla Nora před jedním z bílých baráků sedět několik mužů. Tiše si spolu povídali. V podstatě všichni na sobě měli teplákové soupravy. Manéš Ismail mezi nimi nebyl.

Z jednoho okna se linula vůně cibule smažené na pánvi a Nora ucítila, jak jí kručí v břiše. V prostoru mezi baráky zahlédla skupinu žen. Plely. Byly mezi nimi mladé i staré a Noře to rychle připomnělo letní den na Balkáně, kdy se na ni usmála téměř bezzubá stařenka v silné tmavě modré sukni a s šátkem na hlavě.

„Účastní se projektů na obdělávání půdy. Díky tomu získají příspěvek na stravu a při čekání na rozhodnutí mají smysluplnou práci. Nejdůležitější ze všeho ale je, že práce s půdou a pozorování, jak rostliny klíčí, léčí duši,“ vysvětlovala Kirsten, než se zastavila před dalším domkem a zaklepala na dveře. Otevřel je přibližně šedesátiletý muž s velkým knírem a podíval se na obě hnědýma očima, které vypadaly, že před chvílí plakaly.

„Dobrý den, Sandžíte, přišly jsme navštívit Manéše,“ řekla Kirsten. Muž beze slova ustoupil a nechal je vejít do kuchyňky, kde právě smažil cibuli. Na kuchyňské lince ležela světle zelená paprika nakrájená na kostičky a u vratkého kempinkového stolku seděl další muž a krájel rajčata. Vzhlédl a Nora ho okamžitě poznala podle fotek. Pronikavé tmavě modré oči pod rozcuchanou ofinou, plné rty, které se pokusily o něco, co mělo připomínat úsměv, který ale nikdy nedospěl až k očím. Smutek vše tlumil jako velká deka a nevpouštěl do nich žádné světlo.

Manéš vytáhl z ošoupaných tmavých kalhot, jež vypadaly jako čerstvě vyžehlené, kapesník, otřel si ruce a podal Noře ruku.

„Nora Sandová?“

„Ano,“ řekla a stiskla mu ruku.

„Čekal jsem na vás,“ prohlásil Manéš Ismail stručně, ale ne nepřátelsky. Jeho angličtina zněla, jako by se ji naučil ze starých zaprášených knih. „My dva musíme probrat pár důležitých věcí. Ale nejdříve se najíme. Přišla jste právě včas na oběd,“ pokračoval tónem nepřipouštějícím odpor. Mávl rukou ke skládací židli na druhé straně stolku.

„Sandžít je vegetarián, takže bude omeleta. Nevadí vám to?“

„Vůbec ne,“ odpověděla Nora a usmála se. Měla dojem, že v dálce slyší svůj prázdný žaludek prozpěvovat aleluja jako projev díků, že se blíží jídlo.

Nemluvný Sandžít nasypal na pánev kousky papriky a nechal je v oleji změknout a zesládnout. Přidal rajčata a chvíli je dál smažil na mírném ohni. Mezitím v míse našlehal jedno balení vajec a přidal do nich hrst nasekaných mátových lístků a rozdrobenou fetu. Vonělo to báječně.

Vynesli si tři talíře na kovové schůdky před dveřmi, seděli na slunci a jedli.

Objevila se tmavě šedá kočka a bezostyšně se Noře otírala o nohu. Nora nikdy tak úplně nepochopila, co lidé na kočkách mají. A možná právě proto, že ji v podstatě nezajímaly, se zdálo, že ji mají ještě raději. Kolikrát v dětství stála vedle Davida a poslouchala ho, jak volá čičí, aby se kočka přišla pomazlit. A nafoukaná kočka přilezla rovnou k Noře a pouštěla jí chlupy na oblečení.

Nepřítomně kočku podrbala mezi ušima a přitom si prohlížela Manéše. Oproti fotografii v The Daily Telegraph zhubl. Bílá košile na něm visela. Takhle zřejmě na většinu lidí zapůsobí věznění spojené s mučením, pomyslela si Nora.

Ovšem bylo tam ještě něco. Ramena měl napjatá, jako by byl v neustálé pohotovosti, a vypadal jako někdo, kdo v sobě nese velký smutek. Ztrápený. Kdyby ho měla popsat jediným slovem, vybrala by si tohle.

Instinktivně vycítila, že zatím se o článku bavit nebudou. Takže jen tlachali o zahradě. O sklizni a počasí. Sandžít pořád mlčel. Když byly talíře prázdné, zašel na pár minut dovnitř a vrátil se se sladkou kávou s kardamomem v malých sklenkách. Nora cítila, jak se jí kofein a cukr silně vpíjí do každé buňky, až zapochybovala, jestli ještě někdy usne.

Manéš vypil svou sklenku a otočil se na ni.

„Pojďte, půjdeme do zahrady,“ řekl.

Vedl ji kolem pracujících žen, křoví s bodláky a dolů k starému vyvrácenému dubu. Navykle vylezl po dvou větvích nahoru a uvelebil se na kmeni. Pak podal Noře ruku a vytáhl ji nahoru, aby seděla proti němu.

„Chodím sem každý večer,“ vysvětlil. „Sedím tady sám, dívám se, jak zapadá slunce, a myslím na Aminu.“

Když vyslovil jméno ženy, s níž byl po většinu svého dospělého života ženatý, Nora viděla, jak se mu zachvěl spodní ret.

„Ona není s vámi?“ zeptala se překvapeně. Automaticky se domnívala, že ti dva všechno sdílejí spolu. Když měl člověk přečtených jen pár Manéšových milostných básní věnovaných ženě jeho života, nebylo těžké si představit, jak moc mu musí chybět.

Zavrtěl hlavou a Nora viděla, jak bojuje sám se sebou, aby získal kontrolu nad svým hlasem. Připravená začít s rozhovorem zašátrala v kabelce po iPhonu a pustila nahrávání. Ale v tu chvíli se k ní Manéš natáhl a vzal obě její ruce do svých s naléhavostí, která na Blízkém východě, kde je vše intenzivní, horko, sucho i žízeň, působí zcela přirozeně. Zahleděl se jí přímo do očí.

„Slečno Sandová, zavolal jsem si vás, protože mi musíte pomoct.“

„Ano, jistě. Velmi ráda vám pomohu zprostředkovat váš příběh. Jen musím…“

„Zapomeňte na můj příběh. Na mém příběhu nezáleží, ale řeknu vám ho, jestli to pomůže. Zavolal jsem vás, protože mi musíte pomoct najít mou ženu. Mou milovanou Aminu.“

Nora polkla a podívala se na něho. Tvářil se smrtelně vážně.

„Proč zrovna já? V čem si myslíte, že vám můžu pomoct?“ zeptala se váhavě.

A potom Manéš začal vyprávět. Jak utekli z Íránu. Jak navzdory jeho usilovným protestům pašeráci lidí v Istanbulu trvali na tom, že každý z nich pojede v jiném kamionu, aby je neodhalili. Plán byl po celou dobu ten, že se oba dostanou do Londýna, kde jim jeho britský vydavatel slíbil pomoct najít byt.

Kamion, v němž se skrýval Manéš, byl zadržen v Holandsku při razii. Společně se třemi dalšími muži, kteří jeli stejným vozem, se mu podařilo utéct a schovat se v lese. Rozdělili se, policie měla jen jednoho psa. Na odpočívadle Manéš vlezl do náhodně vybraného kamionu a dva dny přežíval na podchlazených jablkách, než konečně celý zmatený a vysílený dorazil na parkoviště před supermarketem Netto v Padborgu. Zadržela ho hraniční policie a poslala ho do azylového centra nedaleko Slagelse.

„Když jsem si zase nabil mobil, měl jsem na záznamníku vzkaz od Aminy, že v pořádku dorazila na místo. Že je v Leicesteru a bude pokračovat do Londýna. Zpráva byla tři dny stará, když jsem ji vyslechl. Od té chvíle jako by se Amina propadla do země. Stokrát jsem jí volal. Telefon je vypnutý.“

Nora se zamračila. „Na koho jste se obrátil?“

„Snažil jsem se sehnat svého londýnského vydavatele, protože bylo domluveno, že se s ním Amina spojí, ale nevolá mi zpátky. Kirsten se s pomocí Červeného kříže obrátila na britské imigrační úřady. V žádném azylovém středisku nemají o Amině Ismailové záznam. Říkají, že Amina neexistuje.“ Jeho hlas neměl daleko k tomu, aby selhal.

„Kdo je vaším nakladatelem? Můžu si s ním promluvit?“ ozvala se Nora.

„Tom Craven, vydavatelství Brown & Barley.“

„A jste si jistý, že tam dojela?“

„Ano. Nelhala by mi. Nikdy,“ řekl Manéš důrazně.

„Ale mohla k tomu přece být donucena, ne?“

„Pročpak?“

Nora pokrčila rameny. „Může to být jedna z možností. Nic jiného neříkám.“

Manéš Ismail promluvil o něco tišeji, jako by pouhé mluvení o vládní moci bylo natolik nebezpečné, že musí ztlumit hlas. „Pokoušel jsem se sehnat jejího bratra. Je jediným členem rodiny, který Amině zbývá. Využil jsem všech svých kontaktů v Íránu. V Teheránu ji nikdo neviděl. Kdyby ji vládnoucí moc zadržela, použili by ji k nátlaku na mě. Donutili by mě, abych pro ni zajel domů. Jinak by to nedávalo smysl. Nic jsem nezjistil,“ dodal nešťastně.

„Ale co mám dělat já?“

„Objevil jsem vás, když mě kvůli rozhovoru kontaktovala vaše kulturní redaktorka Viola. Podíval jsem se do Globaltu a zjistil, že má londýnskou korespondentku. Vás.“

Zhluboka si povzdechl. „Věřte mi. Ze všeho nejraději bych s vámi odjel do Londýna a našel ji. Někde být musí. Ale sebrali mi pas. Nemám právo cestovat do Londýna a hledat svou manželku. Nazývají to motivačním opatřením,“ řekl smutně.

Zadíval se na pole. A potom znovu upřel pohled na Noru. „Dostanete ode mě, co budete chtít. Poskytnu vám mnohahodinový rozhovor, povím vám všechno, co budete chtít vědět. Bude to jediný rozhovor, jaký kdy dám. Můžete sem poslat fotografa a podle libosti všechno nafotit. Jen když pro mě najdete Aminu,“ pokračoval naléhavě.

Z kapsy vytáhl peněženku a podal jí vybledlou fotku s výraznými oranžovými tóny.

„Naše svatební fotografie. Jedna z věcí, které jsem si vzal s sebou.“ Ukázal na Amininu tvář. „Vidíte její náušnice?“ Nora přimhouřila oči. Náušnice s krásnými modrými kameny vypadaly draze. „Dostala je ode mě jako svatební dar. Stály mě dva týdenní platy, ale zasloužila si je. Od našeho svatebního dne je pořád nosí.“

Osamělá slza hrozila, že mu skane z koutku oka. „Slečno Sandová, musíte ji najít. Nedokážu bez ní žít. Tak to je.“

KAPITOLA 4

Nora sotva došla k autu, když z její kabelky začaly hlasitě vyzvánět zvony Big Benu.

„Jak to šlo? Je interview v kapse a můžeme s ním počítat na příští týden?“ zeptal se Rak, hned jak Nora přiložila telefon k uchu.

„Je to trochu komplikovanější. Stavím se odpoledne,“ slíbila.

„Aha,“ pronesl Rak svým nejzklamanějším tónem a zklidnil se.

„Přijdeš ještě před velkou redakční poradou ve tři? Aspoň budeš moct sama Viole vysvětlit, jak to celé je. Vím, že ji hodně zajímá, jak to probíhalo. Když už nemohla poslat Victora.“

Nora vzdechla. „Ano. To bych měla stihnout.“

Hodila telefon na přední sedadlo, rozjela se směrem do Kodaně a našla rádiový kanál, kde moderátor soutěžil s moderátorkou o to, kdo z nich bude mezi veselými popovými písničkami a rozjásanými jingly znít rozpustileji. Automaticky odbočila na dálnici, přestala hlasy téměř vnímat a přemýšlela, jak se do případu pustit ve Velké Británii. Jak najít člověka, který neexistuje?

Když konečně zahnula před kancelář Globaltu, bylo za deset minut tři. Jako obvykle byla jediná tři parkovací místa obsazená. Sama pro sebe zanadávala, zaparkovala za rohem a do parkovacího automatu naházela peníze v naději, že redakční porada projednou proběhne rychle.

Schody vyběhla. Poté co v horku seděla v autě přilepená k sedačce, jí mezi lopatkami stékal pot.

Anette byla na recepci a nasadila široký úsměv, o němž si Nora občas myslela, že je určen pouze zahraničním korespondentům, kteří na rozdíl od zbytku kanceláře téměř nikdy nevznášeli nároky na Anettin čas nebo nekonečnou trpělivost. Jednoduše proto, že se tady málokdy vyskytovali.

„Už začali chodit dovnitř,“ zašeptala Anette hlasitě a dramaticky a palcem ukázala dozadu na úzkou zasedací místnost. „Nejdřív ale mrkni do zrcadla,“ dodala.

Nora si pospíšila na malou redakční toaletu. Z dlouhého tmavého copu jí trčely na několika místech pramínky a řasenka připomínala rozmazanou čáru uhlem na nepovedené skice. Provizorně ji opravila ubrouskem a vlasy si svázala do uzlu. Uhladila si bílou košili a do tváře nacákala trochu studené vody.

Když vyšla z toalety, Anette jí věnovala krátké souhlasné přikývnutí. „Veď už skoro vypadáš jako novinářka.“

Viola Ponteová už seděla u oválného stolu od Pieta Heina, který koupil jeden z dřívějších šéfredaktorů ve zlatých časech mediální branže, kdy se rozpočty na reklamy zdály být nekonečné a každý si představoval, že v budoucnosti prodeje časopisů jen porostou.

Říkalo se, že poté co několik novinářů navrhlo, aby Globalt měl vlastní internetové stránky, stejný šéf během porady otevřeně nazval internet „bouří ve sklenici vody“ a předvídal, že tenhle nesmysl za pár let vyšumí. Šéf už dávno odešel do jiných, pokrokovějších oborů s více penězi, a když o něm Nora slyšela naposledy, byl členem správní rady významné banky.

Nora si ještě stihla vzít ze stolu poslední lahev vody a zklamaně konstatovat, že je vlažná. Pak si sedla na židli vmáčknutou mezi světle šedou kartotéku a tmavě zelený divan. Divan skončil v redakci poté, co vedoucí oddělení fotografů během obzvlášť ošklivého rozvodu stihl – podle vlastního vyjádření – z rukou zlé manželky zachránit pouze tento jediný kus nábytku. Teď se novým praktikantům vyprávělo, že na tomto divanu Henrik Cavling napsal svá nejlepší díla. Většina tu historku zbaštila bez mrknutí oka, ale Nora viděla přesně stejný model na chalupě tety Ellen, včetně světle zelených polštářů a nálepky na spodní straně, která prozrazovala, že nábytek byl dodán společností IDEmøbler v roce 1983, přesně padesát let potom, co slavný novinář a spisovatel vydechl naposledy. Ekonomický redaktor Henry Tausen se posadil vedle Violy Ponteové. Ve vedru mírně uvolnil mravy, na nichž jinak trval, a nechal tmavé sako viset v kanceláři. Tvářil se, že ho od povolení kravaty dělí jen pár vteřin.

Místnost se rychle plnila redaktory a novináři, kteří se chtěli porady zúčastnit. Ať už proto, že se měl probírat jejich námět, nebo proto, že chtěli předvést, že mají zájem v týdeníku postoupit výš.

Šikmo za kulturní redaktorkou si Nora všimla Victora. Usmála se. Dělal, že ji nevidí. Idiot.

Jako poslední vklouzl na místo u stolu Rak. Krátce Noře pokývl, hodil před sebe horu poznámek a pátravě se rozhlédl po hrnku. Jako poslední příchozí musel vzít zavděk hrnkem fotbalového klubu Brøndby a navíc ještě strpět, že konvice s kávou je téměř prázdná.

Viola Ponteová se statečně snažila skrýt nepatrný triumfální úsměv, když upíjela mátový čaj z šálku značky Wedgwood. Byla poučená a chytře ho zamykala do horní zásuvky svého psacího stolu. Rak si odkašlal a porada začala.

„Dobře, co máme? Henry, začneš?“

„Brian a naše nová praktikantka Alexandra se důkladněji podívali na tři dánské investiční společnosti v USA. Ukázalo se, že existuje velké riziko ztráty peněz, protože jednostranně vsadily na americkou ekonomiku.“

Nora se v duchu usmála, když viděla, jak se Viola Ponteová zadívala do stropu. Kulturní redaktorka nebyla žádná ekonomická odbornice.

„Jak jsme s tím daleko?“

„Chybí jim pár citací a zdroj, který je teď v Detroitu, ale potenciálně by to příští týden mohlo jít na titulku.“

„Dobře. Dál?“

„Mikkel a Anton si vyrazili se dvěma nejmladšími a nejnovějšími moskevskými milionáři. Vyšla z toho… poměrně zajímavá reportáž,“ řekl Henry Tausen s úšklebkem.

„Jsou k ní dobré fotky?“ vyzvídal Rak.

„To rozhodně,“ ozvalo se tiše ze židle u dveří, na níž se utábořil větrem ošlehaný vedoucí fotografického oddělení William Bruun.

„Ach jo, copak jsme podobný ruský příběh už neměli?“ zeptala se Viola Ponteová naštvaně.

William Bruun se na ni klidně podíval. „Ne s takovými fotkami. To jsme neměli.“

„Dobrááá,“ uklidňoval Rak situaci. „Violo, to nás přivádí k tobě.“

„Oluf Messerlin byl v Bayreuthu na Tannhäuserovi. Už samotná recenze je umělecké dílo a velmi by mě překvapilo, kdyby v celém Královském divadle nevyvolala šok,“ řekla se lstivým úsměvem.

Teď bylo na Henrym Tausenovi, aby svou pozornost  upřel jinam. Rak přikývl a pokusil se o povzbudivý úsměv.

„A pak,“ řekla Viola Ponteová a dlouze se zadívala na Noru, „tady máme to nedorozumění ohledně Manéše Ismaila. Zatím nevím, jak to vypadá, Noro? Ty jsi za ním přece jela. Máme rozhovor?“ pronesla kulturní redaktorka hlasem připomínajícím citronové zákusky s vanilkovým krémem. Trochu moc sladkým. Trochu moc syntetickým. A s více než jednou kapkou nakyslosti uvnitř.

Nora se zavrtěla. Redakční porada nebyla tím pravým místem na probírání osobních problémů a starostí Manéše Ismaila. A už vůbec ne, dokud nebude vědět, jestli mu dokáže pomoct.

Rak se na ni tázavě podíval. „No, Sandová, dneska jsi za ním byla. Jak to šlo?“

„Ano. Můžeme mít rozhovor, ale…“

„Kdy?“ přerušila ji Viola.

„No, není to tak jednoduché,“ zkoušela to Nora.

„Co není jednoduché? Buď interview máš, nebo nemáš, ne? Nechápu, co je na tom složitého?“ Do hovoru vstoupil Victor.

Nora se zhluboka nadechla a rozhodla se, že se bude dívat přímo na Raka a ignorovat trapně uražené duo na opačné straně stolu.

„Sešla jsem se s Manéšem. Je ochoten poskytnout nám rozhovor. Ale má… jak bych to řekla… problém a chce, abych mu ho nejdřív pomohla vyřešit.“

Violin hlas prořízl vzduch: „Co to má znamenat? Klade si požadavky za to, že s ním uděláme rozhovor? Tady jde o naši důvěryhodnost. Otázkou je, jestli Nora už svou nestrannost neztratila.“

Rak mlčel a společně s ostatními v místnosti se zahleděl na Noru, aby slyšel její odpověď.

„Jde o pár věcí, které se musí prověřit. Bohužel nemůžu říct víc, než že to zřejmě bude podstatnou částí příběhu,“ řekla Nora a snažila se zachytit Rakův pohled.

„To je ne-pří-pust-né,“ podotkla Viola s důrazem na každou slabiku. „Navrhuji, abychom úkol znovu dali Victorovi. Alespoň zná materiál. A v neposlední řadě i proto, že čelíme hrozbě, že jakýkoli časopis napochoduje přímo do azylového centra a ten příběh nám ukradne přímo před nosem. Takové riziko bychom neměli podstupovat,“ dodala a vyzývavě se rozhlédla po místnosti.

Nora se opět zhluboka nadechla. „Můžu prozradit, že mi Manéš Ismail dal slovo, že to bude exkluzivní interview v rámci celého světa. Slíbil mi to a já mu věřím.“

„Snad nám aspoň řekneš, jaké si klade podmínky?“ neustupovala Viola.

Rak konečně zasáhl. „Nejdřív si promluvím se Sandovou a pak to probereme, Violo.“

Kulturní redaktorka neochotně přenechala slovo inzertnímu oddělení, jež s radostí oznámilo, že strany čtrnáct a patnáct byly obchodním domem Magasin zamluveny na inzerci výprodeje.

Nora předstírala, že něco hledá v kabelce, a přitom cítila, jak na ni Victor upřeně zírá. Po téměř půlhodinovém tlachání o směřování redakce, plánování podzimních hudebních festivalů, výhodách psaní o finských volbách a všeobecných informacích o přestavbě ve dvoře se lidé pomalu začali trousit ze zasedačky.

Nakonec tam zůstali jen Rak a Nora. Vstali a přešli do Rakovy kanceláře. Rak se ztěžka posadil k psacímu stolu. „Takhle se Viola chová od chvíle, co jsme jí krutě a nespravedlivě vyrvali z rukou nejzajímavější interview její kariéry. Bude trvat dlouho, než zase bude v pohodě. Hodně dlouho. Tak mi řekni, že pro to existuje dobrý důvod.“

Nora shrnula pár podrobností, které zatím měla, a Rak poslouchal. Když skončila, pěknou chvíli mlčel.

„Jasně v tom vidím příběh. Ale taky vidím, že riskuješ zatažení do nějaké nekonečné šlamastiky, která může trvat měsíce a nikdy nepřinese žádný výsledek.“

Neochotně přiznala, že takové riziko samozřejmě existuje.

„Dobrá. Můžeme se dohodnout takhle: dostaneš dva týdny. Dva týdny. Když během té doby neseženeš nic konkrétního, budeme celou situaci muset znovu probrat. Mezitím, jak bylo domluveno minulý měsíc, dodáš Tausenovi příběh o hospodaření Ligy mistrů. Jsme domluveni?“

Souhlasila. Věděla, že s Tausenem se dá vždycky domluvit. V nejhorším případě se jí určitě podaří posunout termín odevzdání, aniž by se o tom Rak dozvěděl. Nora se chystala sbalit si věci, ale Rak toho měl na srdci víc.

„Tenhle rozhovor je pro týdeník důležitý. Potřebujeme ho. Nesmí to ztroskotat, jasný? A zvlášť ne po tom rozruchu,“ řekl vážně. Nora přikývla. „Dobře, tak běž, máš plno práce. A já jdu informovat kulturní redaktorku.“

Nora vstala. Když už vycházela ze dveří, Rak za ní zavolal: „Hele, zavolej Esther. V Íránu má pořád skvělé kontakty. Neuškodí si poslechnout, co o tom ví.“

„Díky,“ řekla Nora a podívala se na hodiny visící v recepci. Zaplacené parkování přetáhla o sedm minut.

Když došla k autu, za stěračem byl pochopitelně lístek s pokutou.