Přeložila Šárka Kadlecová

THE SPANISH LOVE DECEPTION

Copyright © 2021 by Elena Armas

Translation rights arranged by the Sandra Dijkstra Literary Agency

All Rights Reserved.

Translation Copyright © 2023 by Euromedia Group, a.s.

Translation © Šárka Kadlecová, 2023

ISBN 978-80-249-5164-5

Obsah

- KAPITOLA PRVNÍ

- KAPITOLA DRUHÁ

- KAPITOLA TŘETÍ

- KAPITOLA ČTVRTÁ

- KAPITOLA PÁTÁ

- KAPITOLA ŠESTÁ

- KAPITOLA SEDMÁ

- KAPITOLA OSMÁ

- KAPITOLA DEVÁTÁ

- KAPITOLA DESÁTÁ

- KAPITOLA JEDENÁCTÁ

- KAPITOLA DVANÁCTÁ

- KAPITOLA TŘINÁCTÁ

- KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

- KAPITOLA PATNÁCTÁ

- KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

- KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

- KAPITOLA OSMNÁCTÁ

- KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

- EPILOGPO ROCE

- PODĚKOVÁNÍ

Těm, kdo jdou za svým snem: Nikdy to nevzdávejte.

My flintu do žita neházíme, jasné?

KAPITOLA PRVNÍ

„Já s tebou na tu svatbu půjdu.“

V životě – ani v těch nejdivočejších snech, a můžete mi věřit, že mám bujnou fantazii – by mě nenapadlo, že tahle slova uslyším tím hlubokým, sytým tónem, který právě dolehl k mým uším.

Sklopila jsem zrak ke své kávě a prohlížela si ji, jestli v ní neplave něco závadného. Tím by se vysvětlovalo, co se mi děje. Ale ne.

Nic. Jen to, co zbylo z mého americana.

„Udělám to, když tak zoufale někoho potřebuješ,“ ozval se znovu onen hluboký hlas.

Vykulila jsem oči a zvedla hlavu. Otevřela jsem ústa a zase je hned zavřela.

„Rosie…,“ hlas se mi vytrácel, až přešel v šepot. „On je vážně tady? Ty ho vidíš? Nebo mi někdo bez mého vědomí přimíchal něco do kafe?“

Rosie – moje nejlepší kamarádka a kolegyně v InTechu, inženýrské konzultační firmě, která sídlila v New Yorku a v níž jsme se seznámily a pracovaly – pomalu přikývla. Sledovala jsem, jak jí ten pohyb víří tmavé kudrny a její jindy jemné rysy hyzdí nevěřícný výraz. Ztlumila hlas. „Kdepak. Fakt tu je.“ Honem zpoza mě vystrčila hlavu. „Zdravím. Dobré ráno!“ pronesla bujaře a vrátila pozornost k mému obličeji. „Přímo za tebou.“

Dlouho jsem na ni zírala s pootevřenou pusou. Stály jsme na samém konci chodby na jedenáctém podlaží ústředí InTechu. Naše kanceláře se nacházely poměrně blízko u sebe, a tak jakmile jsem vstoupila do naší budovy kousek od Central Parku v srdci Manhattanu, šla jsem rovnou k Rosie.

Původně jsem plánovala Rosie odtáhnout k polstrovaným dřevěným křesílkům, která sloužila čekajícím klientům a takhle brzy po ránu bývala obvykle prázdná. Jenže jsme se k nim nedostaly. Nějak se mi podařilo to na ni vychrlit, ještě než jsme se posadily. Tak naléhavě si totiž moje nesnáze vyžadovaly její pozornost. A pak… pak se tam zčistajasna objevil on.

„Mám to opakovat potřetí?“ Jeho otázka jen ještě prohloubila mou nevíru, takže jsem stála jako zkoprnělá.

To určitě neřekl. Nikoli proto, že by nemohl, ale proto, že to, co tu říkal, nedávalo zatraceně žádný smysl. Aspoň v našem světě. Ve světě, kde jsme…

„No tak dobrá,“ povzdechl si. „Můžeš si vzít mě.“ Odmlčel se a mě zamrazilo. „Na svatbu své sestry.“

Zdřevěněla mi páteř. Ztuhla ramena.

Až jsem cítila, jak se mi těmi náhlými pohyby napíná saténová halenka, kterou jsem měla zastrčenou do béžových kalhot.

Můžu si ho vzít.

Na svatbu své sestry. Jako svého… partnera?

Zamrkala jsem, jak mi ta slova zněla v uších.

Pak ve mně něco povolilo. Netušila jsem, o co mu jde – proč si ze mě tenhle člověk, o němž jsem věděla, že mu nemám důvěřovat, takhle perverzně utahuje –, ale bylo to tak absurdní, že to ve mně začalo klokotat, až jsem najednou hlasitě vyprskla. Jako by to ze mě muselo ven.

Za mnou se ozvalo zavrčení. „Co je na tom tak směšného?“ Hlas mu poklesl a zledovatěl. „Myslím to naprosto vážně.“

Potlačila jsem další záchvat smíchu. Nevěřila jsem mu. Ani trochu. „Pravděpodobnost, že by on,“ řekla jsem Rosie, „tohle myslel opravdu vážně, je stejná, jako že se tu zčistajasna objeví Chris Evans a vyzná mi nehynoucí lásku.“ Okatě jsem se podívala doprava a doleva. „Nulová. Takže, Rosie, neříkala jsi něco o… panu Frenkelovi?“

Žádný pan Frenkel neexistoval.

„Lino,“ pronesla Rosie s tím svým falešným úsměvem od ucha k uchu, o němž jsem věděla, že ho nasazuje, když nechce být hrubá. „Podle všeho to vážně myslí,“ cedila skrze vyceněné zuby a prohlížela si muže za mnou. „Jo. Řekla bych, že asi jo.“

„Kdepak. To není možné.“ Zavrtěla jsem hlavou. Pořád jsem se odmítala otočit a připustit, že by kamarádka mohla mít pravdu.

Nemohla. Nepřicházelo v úvahu, že by se Aaron Blackford, můj kolega a moje věčné trápení, byť jen pokusil mi nabídnout něco takového. To. Ani. Náhodou.

Ten člověk za mnou si netrpělivě povzdechl. „Začínám se opakovat, Catalino.“ Nastala dlouhá odmlka. Pak mu unikl další hlasitý povzdech, tentokrát mnohem delší. Ale já jsem se neotočila. Nehodlala jsem ustoupit. „Tím, že mě budeš ignorovat, nezmizím. To přece víš.“

Věděla jsem to. „Ale to neznamená, že to nemůžu zkusit,“ zamumlala jsem si pod vousy.

Rosie mě zpražila pohledem. Pak zase vykoukla zpoza mě a zazubila se. „Promiň nám to, Aarone. My tě neignorujeme.“ Zašklebila se. „Něco tady… probíráme.“

„Ale ignorujeme ho přitom. Nemusíš šetřit jeho city. Žádné nemá.“

„Díky, Rosie,“ odvětil Aaron mé kamarádce. Z hlasu se mu vytratila špetka obvyklého chladu. Ne že by byl na někoho milý. Milé chování se od Aarona čekat nedalo. Dokonce bych řekla, že ani nebyl schopen chovat se přátelsky. Ale byl pokaždé o něco méně… protivný, když šlo o Rosie. Na mě se tahle galantnost nikdy nevztahovala. „Myslíš, že by se Catalina mohla otočit? Ocenil bych, kdybych mohl mluvit k její tváři, místo k zátylku.“ Hlas mu klesl pod nulu. „Pokud ovšem nejde o nějaký z těch jejích žertů, které zřejmě nejsem s to pochopit, natož shledávat vtipnými.“

Tělem se mi rozlila horkost a stoupala mi do tváří.

„Jistě,“ vyhověla mu Rosie. „To by asi… asi by to šlo.“ Přelétla zrakem z místa za mnou k mému obličeji a povytáhla obočí. „Lino, takže, ehm, Aaron by si přál, aby ses otočila, pokud tohle není jeden z těch žertů, které…“

„Dík, Rosie, to stačí,“ procedila jsem skrze zuby. Nemohla jsem se k Aaronovi otočit, když jsem cítila, jak mi hoří tváře. Znamenalo by to, že bych ho nechala vyhrát tu jeho divnou hru. Nehledě k tomu, že o mně právě prohlásil, že nejsem vtipná. Zrovna on. „Mohla bys prosím Aaronovi říct, že se těžko může smát nějakým vtipům, natožpak je pochopit, někdo, kdo zcela postrádá smysl pro humor? To by bylo skvělé. Díky.“

Rosie se poškrábala na hlavě a upřela na mě prosebný pohled. Zřejmě mě tím pohledem žádala, ať ji nenutím tohle dělat.

Já jsem její žádost ignorovala. Kulila jsem na ni oči a pohledem ji prosila, ať jde na to.

Kamarádka vzdychla a znovu vykoukla zpoza mě. „Aarone,“ spustila s ještě škrobenějším úsměvem, „Lina si myslí, že…“

„Já jsem ji slyšel, Rosie. Děkuju.“

Byla jsem vůči němu – vůči tomuhle – tak vnímavá, že jsem si všimla nepatrné změny hlasu, která byla znamením, že se chystá nasadit tón, jakým mluvil pouze se mnou. Tón, který tentokrát nebude jen suchý a chladný, ale obsáhne i mimořádnou míru pohrdání a odstupu. Který vzápětí doprovodí úšklebek. Ani jsem se nemusela otáčet a na Aarona podívat, abych to věděla. Z nějakého důvodu to takhle bylo vždycky, když šlo o mě a o tu… záležitost mezi námi.

„Jsem si poměrně jistý, že se moje slova donesou až ke Catalininým uším pode mnou, ale stejně ocením, když budeš tak hodná a řekneš jí, že mám práci a nemůžu se tímhle zabývat o moc déle.“

Pode mnou? Já za to nemůžu, že je tak pitomě veliký.

Moje výška byla průměrná. Rozhodně na Španělku. Ale na každý pád průměrná. Měřila jsem přes metr šedesát – skoro metr šedesát pět, tak si to mohl nechat.

Rosiiny zelené oči se upřely zpátky na mě. „Takže, Aaron má práci a ocenil by…“

„Pokud,“ zarazila jsem se, když jsem slyšela, jak pronikavě a pištivě to zní. Odkašlala jsem si a zkusila to znovu. „Pokud je tak vytížený, řekni mu prosím, ať si mě vůbec nevšímá. Může se klidně vrátit do své kanceláře k čemukoli, na čem zrovna pilně pracoval, než se opovážil toho nechat, aby mohl strkat nos do něčeho, co se ho netýká.“

Viděla jsem, jak moje kamarádka otvírá ústa, ale ten chlap za mnou promluvil dřív, než z nich mohlo něco vyjít. „Takže jsi slyšela, co jsem říkal. Slyšelas můj návrh. Výborně.“ Nastala pauza. Během níž jsem ho v duchu proklínala. „Co mi tedy odpovíš?“

Rosiina tvář opět získala překvapený výraz. Nespouštěla jsem z ní zrak a živě si představovala, jak tmavě hnědá barva mých očí rostoucím zoufalstvím přechází v rudou.

Cože mu odpovím? Čeho se tu sakra pokoušel vůbec dosáhnout? Šlo snad o nějaký nový, důmyslný způsob, jak mi zamotat hlavu? Připravit mě o rozum?

„Nemám tušení, o čem to mluví. Nic jsem neslyšela,“ zalhala jsem. „To mu taky můžeš říct.“

Rosie si zastrčila kudrnu za ucho, vrhla letmý pohled na Aarona a pak ho zase upřela na mě. „Já myslím, že mluví o tom, jak ti navrhl, že s tebou půjde na svatbu tvé sestry,“ vysvětlila mi mírným hlasem. „Pamatuješ, jak jsi mi říkala, že se věci změnily a že teď musíš najít někoho – dokonce mám dojem, že jsi řekla kohokoli –, kdo by jel do Španělska s tebou a zúčastnil se té svatby? Protože jinak budeš umírat pomalou, potupnou smrtí a…“

„Už si asi vzpomínám,“ skočila jsem jí do řeči. Když jsem si uvědomila, co všechno Aaron slyšel, cítila jsem, jak mi opět rudnou tváře. „Děkuju ti, Rosie. S tou rekapitulací můžeš přestat.“ Nebo tou pomalou, potupnou smrtí umřu už teď.

„Mám dojem, že jsi použila slovo ‚zoufale‘,“ přispěl se svou troškou do mlýna Aaron.

To už mi hořely i uši, nejspíš zářily pěti různými odstíny radioaktivního nachu. „To teda ne,“ zafuněla jsem. „Tohle slovo jsem nepoužila.“

„No… já bych řekla, že použila, má milá,“ potvrdila moje nejlepší – vlastně teď už bývalá nejlepší kamarádka.

Přimhouřila jsem oči a naznačila jí ústy: Co to sakra bylo, ty zrádce?

Ale oba měli pravdu.

„No dobrá. Tak jsem ho použila. To ještě neznamená, že si zoufám.“

„Přesně takhle mluví úplně bezradní lidé. Ale když ti to pomůže klidně spát, Catalino…“

Už poněkolikáté za to ráno jsem v duchu zaklela a na okamžik jsem zavřela oči. „Do toho ti sice nic není, Blackforde, ale bezradná nejsem, jasné? A spím docela dobře. Vlastně jsem v životě nespala líp.“

Proč nepřidat další lež k té stávající hromadě? Ačkoli jsem to právě popřela, ve skutečnosti jsem bezradná byla a zoufale jsem potřebovala najít někoho, kdo by mi na svatbě dělal partnera. Ale to ještě neznamenalo…

„Jistě.“

Ironií bylo, že ze všech těch pitomých slov, která to ráno Aaron Blackford pronášel k mému zátylku, mě právě tohle nenechalo dál předstírat, že se mě žádné z nich nedotýká.

To jeho jistě, které znělo tak blahosklonně, znuděně a pohrdavě, prostě celý Aaron.

Jistě.

Vřela ve mně krev.

Reagovala jsem na tyhle dvě slabiky – které by nic neznamenaly, kdyby je vyslovil kdokoli jiný – tak prudce a zbrkle, že jsem si ani neuvědomila, že se otáčím, dokud nebylo pozdě.

Vzhledem k Aaronově neskutečné výšce jsem se střetla s mohutným hrudníkem oděným do vyžehlené bílé košile, z níž mě svrběly prsty chutí vzít látku do hrsti a zmačkat, protože copak někdo prochází životem v jednom kuse takhle zatraceně nažehlený a bez poskvrnky? Někdo ano. Aaron Blackford.

Přejížděla jsem pohledem po jeho širokých ramenech a silném krku, až jsem doputovala k rovné hraně jeho čelistí. Aaronovy rty tvořily přímku, přesně jak jsem tušila. Můj zrak se posunul ještě výš, k těm modrým očím – tak modrým, že mi připomínaly hluboké tůně, kde je mrtvo a chlad –, a zjistila jsem, že se upírají na mě.

Pozdvihl jedno obočí. „Jistě?“ zasyčela jsem.

„Jo.“ Hlava završená havraní kšticí jedinkrát kývla, aniž se mnou přerušila oční kontakt. „Nechtěl jsem marnit další čas tím, že se s tebou budu hádat o něčem, co nepřiznáš, protože jsi na to moc paličatá, tak proč ne. Jistě.“

Nehodlala jsem takhle brzy poránu ztrácet nervy kvůli nějakému nesnesitelnému, modrookému chlapovi, který nejspíš trávil víc času žehlením svého oblečení než jednáním s jinými lidskými bytostmi.

Abych získala vládu nad svým tělem, zhluboka, dlouze jsem se nadechla a zastrčila si za ucho pramínek svých kaštanových vlasů. „Pokud je tohle pro tebe taková ztráta času, pak vážně nechápu, co tu ještě děláš. Kvůli mně nebo Rosie se prosím nezdržuj.“

Z úst slečny Zrádkyně vyšel neurčitý povzdech.

„Nezdržoval bych se,“ připustil Aaron klidným tónem. „Ale pořád ještě jsi mi neodpověděla na otázku.“

„To nebyla žádná otázka,“ namítla jsem a z těch slov mi na jazyku zůstala kyselá pachuť. „Ať jsi řekl cokoli, otázka to nebyla. Ale to není podstatné, protože já tě nepotřebuju, takže si to můžeš nechat.“

„Jistě,“ zopakoval, čímž o další stupínek prohloubil moje zoufalství. „Ačkoli já si myslím, že ano.“

„Tak to se mýlíš.“

Pozdvihl obočí ještě trochu výš. „Každopádně to znělo, jako bys mě opravdu potřebovala.“

„Tak to musíš mít vážné potíže se sluchem, protože, znovu opakuju, slyšel jsi mě špatně. Tebe, Aarone Blackforde, nepotřebuju.“ Polkla jsem, abych se zbavila sucha v ústech. „Můžu ti to dát písemně, jestli chceš. Pošlu ti to e-mailem, jestli ti to k něčemu bude.“

Možná se nad tím na vteřinku zamyslel, ale nijak to s ním nehnulo. A znala jsem ho moc dobře na to, abych uvěřila, že to vzdá takhle snadno. Což se potvrdilo, jakmile znovu otevřel ústa. „Neříkala jsi, že je ta svatba už za měsíc a ty na ni nemáš žádného partnera?“

Semkla jsem rty do tenké linky. „Snad. Už si to přesně nevybavuju.“ Říkala jsem to. Slovo od slova.

„A nenavrhla Rosie, ať si sedneš někam dozadu a zkusíš k sobě nepoutat pozornost, protože si tak třeba nikdo nevšimne, že se té svatby účastníš sama?“

V mém zorném poli se vynořila kamarádčina hlava. „Navrhla jsem to. A taky jsem jí doporučila, aby si oblékla něco, co má mdlou barvu, místo těch úchvatných červených šatů, které…“

„Rosie,“ skočila jsem jí do řeči. „To mi teď zrovna moc nepomáhá.“

Aaron bez mrknutí oka pokračoval v rekapitulaci. „Nereagovala jsi na to tak, že jsi Rosie připomněla, že jdeš za tu podělanou – to byl tvůj výraz – hlavní družičku, a tudíž o tobě budou vědět – opět tvůj obrat – i ti pitomí ptáci na střeše?“

„Reagovala,“ potvrdila slečna Zrádkyně. Hlava mi cukla jejím směrem. „No a co?“ Pokrčila rameny, čímž si podepsala rozsudek smrti. „To jsi říkala, zlato.“

Potřebuju nové kamarádky. Ihned.

„Říkala,“ stvrdil to Aaron, a opět tak upoutal můj pohled i pozornost. „A neříkala jsi, že za svědka jde tvůj bývalý přítel a při pomyšlení na to, jak tam budeš stát vedle něj jako ubohá chudinka sama samotinká – což byla rovněž tvoje vlastní slova –, by sis nejradši rvala hrůzou vlasy?“

Říkala. Řekla jsem to. Ale to jsem netušila, že mě poslouchá Aaron, a kdyby ano, něco takového bych v životě nahlas nepřiznala.

Jenže on tu musel zrovna být. A teď všechno věděl. Slyšel moje upřímné přiznání, a právě mi ho vmetl do tváře. Mohla jsem si sebevíc namlouvat, jak mi to nevadí – říkat si, že by mi to vadit nemělo –, stejně to bolelo. Připadala jsem si o to víc jako ubohá chudinka.

Spolkla jsem knedlík, který se mi udělal v krku, odvrátila pohled od Aaronových očí a upřela ho někam k jeho ohryzku, protože jsem nechtěla vidět, co se mu zračí v obličeji. Výsměch. Soucit. Vždyť to bylo jedno. Nepotřebovala jsem zjistit, že mě lituje další člověk.

Aaronův ohryzek se pohnul. Věděla jsem to proto, že to byla jediná část jeho těla, na kterou jsem se odvažovala dívat.

„Jsi zoufalá.“

Vydechla jsem, vyfoukla prudce vzduch z plic. Jediné kývnutí hlavou – na víc jsem se nezmohla. Ani jsem nechápala, proč i to. Tohle se mi nepodobalo. Obvykle jsem se nedala a bojovala do posledního dechu. Protože takhle to mezi námi chodilo. Vzájemné city jsme nikdy nešetřili. Což nebyla žádná novina.

„Tak mě na tu svatbu vezmi s sebou, Catalino. Jako svého partnera.“

Pomaloučku jsem zvedala zrak a zmocňovala se mě zvláštní směsice obav a rozpaků. Jako by nestačilo, že to všechno slyšel, to se ještě snažil z toho něco vytěžit? Mít nade mnou navrch?

Ledaže by se nesnažil. Ledaže by existovalo nějaké jiné vysvětlení, důvod, proč tohle dělal. Proč mi nabízel pomoc.

Zkoumala jsem Aaronův výraz, zvažovala nejrůznější možnosti a možnou motivaci a nedocházela jsem k žádnému rozumnému závěru. Nenapadala mě jediná vhodná odpověď, která by mi pomohla pochopit, čeho se to pokouší dosáhnout a proč.

Existovala pouze fakta. Holá skutečnost. Aaron Blackford a já jsme nebyli přátelé. Sotva jsme se dokázali snést. Chovali jsme k sobě navzájem zášť, poukazovali na svoje chyby, znevažovali odlišný přístup k práci, jiný způsob myšlení a života. Kritizovali svoje odlišnosti. Čas od času mě přepadávala chuť házet šipky na plakát s Aaronovým obličejem. A byla jsem si poměrně jistá, že on na tom je stejně, protože po tomhle bulváru jménem Nenávist jsem nejela sama. Ta ulice byla obousměrná. A nejen to, on byl přece tím, kdo mezi nás zasel nesvár. Já jsem se s nikým hádat nechtěla. Tak proč? Proč teď předstírá, že mi nabízí pomoc, a proč bych mu měla vyhovět? Proč to vůbec zvažovat?

„Možná zoufale potřebuju nějakého partnera, ale takhle zoufalá zase nejsem,“ odpověděla jsem. „Jak už jsem říkala.“

Jeho povzdech zněl unaveně. Netrpělivě. Podrážděně. „Nechám tě si to rozmyslet. Víš, že nemáš jinou možnost.“

„Není co si rozmýšlet.“ Prořízla jsem rukou vzduch mezi námi. Pak jsem nasadila svou verzi Rosiina neupřímného úsměvu od ucha k uchu. „Radši bych tam šla se cvičenou opicí ve smokingu než s tebou.“

Povytáhl obočí a v očích měl náznak pobavení. „Ale no tak, oba víme, že to bys neudělala. Asi by se našla opice, která by to zvládla, ale bude tam stát tvůj bývalý. A tvoje rodina. Říkala jsi, že na ně musíš udělat dojem, a právě s tím ti můžu pomoct.“ Naklonil hlavu ke straně. „Jsem tvoje nejlepší možnost.“

Odfrkla jsem si a spráskla ruce. Ta modrooká osina v zadku. „Ty nejsi nic mého, Blackforde. A mám spoustu jiných možností,“ opáčila jsem a pokrčila rameny. „Najdu si někoho na Tinderu. Nebo si třeba dám inzerát do New York Times. Někoho najdu.“

„Za těch pár týdnů? To je krajně nepravděpodobné.“

„Rosie má kamarády. Vezmu s sebou některého z nich.“

Tohle jsem plánovala celou dobu. Právě proto jsem Rosie přepadla tak časně zrána. Teď jsem si uvědomila, že to z mé strany byla začátečnická chyba. Měla jsem počkat, až budeme mít po práci, a odtáhnout Rosie na nějaké bezpečné místo prosté Aaronů, kde bychom si mohly promluvit. Jenže po tom včerejším telefonátu s mamá… ach jo. Věci se změnily. Rozhodně se změnila situace. Někoho jsem potřebovala a nemohla jsem ani dost zdůraznit, že bych vzala zavděk kýmkoli. Samozřejmě kýmkoli, kdo není Aaron. Rosie se v tomhle městě narodila a vyrostla tady. Musela tu někoho znát.

„Viď, Rosie? Určitě je k dispozici některý z tvých kamarádů.“

Zase mezi nás strčila hlavu. „Co Marty? Ten svatby miluje.“

Střelila jsem po ní pohledem. „Není to ten, co se opil na svatbě tvé sestřenice, ukradl mikrofon kapele a vyřvával ‚My heart will go on‘, dokud ho z pódia neodtáhl tvůj bratr?“

„To bude on.“ Rosie se zakřenila.

„Tak to ne.“ Na svatbě mé sestry něco takového nepřicházelo v úvahu. Vyrvala by mu srdce z těla a podávala ho jako dezert. „A co Ryan?“

„Je šťastně zasnoubený.“

Ze rtů mi unikl povzdech. „Není divu. Ryan je skvělá partie.“

„Já vím. Právě proto jsem se tolikrát snažila dát vás dohromady, jenže ty jsi…“

Hlasitě jsem si odkašlala, abych ji umlčela. „Neprobíráme tu, proč nikoho nemám.“ Honem jsem se podívala na Aarona. Pozoroval mě přimhouřenýma očima. „A co… Terry?“

„Odstěhoval se do Chicaga.“

„Sakra.“ Zavrtěla jsem hlavou a na okamžik zavřela oči.

Tohle nikam nevedlo. „Tak si najmu nějakého herce. Zaplatím mu za to, že bude hrát mého partnera.“

„To nejspíš vyjde hodně draho,“ poznamenal věcně Aaron. „A herci se jen tak nepovalují kolem, nečekají, až si je najme někdo svobodný a udělá si z nich doprovod.“

Usadila jsem ho otráveným pohledem. „Seženu si profesionálního společníka.“ Semkl pevně, skoro hermeticky rty, jako to dělal, když byl mimořádně podrážděný. „Radši na svatbu své sestry vezmeš gigola, než bys tam vzala mě?“

„Říkám společníka, Blackforde. Por Dios,“ zamumlala jsem a sledovala, jak se mu obočí stahuje a kroutí do zamračeného výrazu. „Jiné služby nehledám. Potřebuju jen doprovod. A to je všechno, co takoví společníci dělají. Doprovázejí ženy na různé akce.“

„To není to, co dělají, Catalino.“ Hlas měl hluboký a ledový. Chladně mě odsuzoval.

„Copak se vůbec nedíváš na romantické komedie?“ Viděla jsem, jak se čím dál víc mračí. „Ani na Dokonalou partii?“

Žádná odpověď, jen další mrazivý pohled.

„Sleduješ taky někdy filmy? Nebo jen pořád… pracuješ?“

Možná ani neměl televizi.

Aaronův výraz se nezměnil.

Bože, na tohle já nemám čas. A už vůbec ne na něj.

„Víš co? To není důležité. Mně je to fuk.“ Rozpřáhla jsem ruce a pak jsem je spráskla. „Děkuju ti za… tohle. Ať to mělo znamenat cokoli. Bylo to velmi podnětné. Ale já tě nepotřebuju.“

„Já myslím, že potřebuješ.“

Zamrkala jsem. „A já myslím, že jsi otravný.“

„Catalino,“ začal a to, jak mě oslovil, mě ještě víc rozdráždilo. „Jsi naivní, pokud si myslíš, že se ti podaří někoho najít v tak krátkém čase.“

Aaron Blackford se opět nemýlil.

Asi jsem byla krapet naivní. A to ani nevěděl o té lži. Mojí lži. Ne že by se o ní měl někdy dozvědět. Ale to na skutečnosti nic neměnilo. Potřebovala jsem někoho, kohokoli, jenom ne jeho, jen ne Aarona, kdo by se mnou letěl do Španělska na Isabelinu svatbu. Protože za á jsem byla sestra nevěsty a její hlavní družička a za bé můj bývalý přítel Daniel byl bratr a svědek ženicha. A včera jsem se dozvěděla, že je šťastně zasnoubený. Což bylo něco, co přede mnou moje rodina až dosud tajila. A za cé pokud se nepočítalo těch pár hodně nepovedených schůzek, na kterých jsem kdy byla, technicky vzato jsem už zhruba šest let nikoho neměla. Od chvíle, kdy jsem odjela ze Španělska a přestěhovala se do Spojených států, k čemuž došlo krátce poté, co můj jediný vztah vyletěl komínem. A protože se v rodinách, jako byla ta moje, natožpak v městečku, z kterého jsem pocházela, neudrží žádné tajemství, věděl o tom a litoval mě kvůli tomu do jednoho každý svatebčan. A za dé tu byla ta lež.

Moje lež.

Něco, co jsem v podstatě tvrdila své matce, a tím pádem celému klanu Martínových, protože u nás se nerespektovalo soukromí a meze. Ta moje proklatá lež se už nejspíš dostala na stránky místních novin.

Catalina Martínová konečně není sama. Její rodina s radostí oznamuje, že na svatbu přivede svého amerického přítele. Všichni jsou srdečně zváni, aby se stali svědky největšího zázraku tohoto desetiletí.

Přesně tohle jsem totiž způsobila. Jakmile z matčiných úst vyklouzla zpráva o Danielově zasnoubení a donesla se přes reproduktor telefonu až k mým uším, vyhrkla jsem, že si taky někoho přivedu. Totiž ne jen tak někoho. Řekla jsem – lživě, klamavě a nepravdivě jsem uvedla –, že přivedu svého přítele.

Který technicky vzato neexistoval. Zatím.

No dobrá, možná nikdy existovat nebude. Protože Aaron měl pravdu. Představa, že za tak krátkou dobu seženu opravdového partnera, byla asi přehnaně optimistická. Bylo nejspíš naivní věřit, že najdu někoho, kdo bude ochotný hrát mého vymyšleného přítele. Ale smířit se s tím, že mou jedinou možností je Aaron, a přijmout jeho nabídku? To bylo holé šílenství.

„Vidím, že ti to konečně dochází.“ Aaronova slova mě přenesla zpátky do přítomnosti. Stále na mě upíral ty svoje modré oči. „Nechám tě si to v klidu přebrat. Jen mi pak dej vědět.“

Našpulila jsem rty. A jakmile jsem cítila, že mi už zase hoří tváře – protože jak ubohá jsem musela připadat Aaronu Blackfordovi, někomu, kdo mě ani trošku neměl rád, když se mu mě natolik zželelo, aby se nabídl coby můj partner –, založila jsem si ruce na prsou a od těch dvou tvrdých, bezcitných kamenů jsem odvrátila zrak.

„Jo, a Catalino?“

„Ano?“ Vysoukala jsem ze sebe. Taková hanba.

„Snaž se nepřijít pozdě na poradu v deset hodin. Už to není roztomilé.“

Střelila jsem po něm pohledem a v hrdle se mi vzpříčila nadávka.

Pitomec.

Na fleku jsem si přísahala, že jednoho dne najdu dost vysoký žebřík, vylezu na něj a něčím ho přetáhnu po tom jeho otravném ksichtě.

Rok a osm měsíců. Tak dlouho jsem ho musela snášet. Počítala jsem to a čekala na svou příležitost.

Aaron už jen kývl hlavou, otočil se na podpatku a já jsem se za ním dívala, jak odchází. Prozatím milostivě propuštěna.

„To teda bylo…“ Rosie došla řeč a hodnocení nedokončila.

„K zbláznění? Urážlivé? Absurdní?“ nabídla jsem a skryla si obličej do dlaní.

„Nečekané,“ odvětila. „A zajímavé.“

Hleděla jsem na kamarádku skrz prsty a viděla, jak jí cukají koutky úst.

„Naše přátelství právě skončilo, Rosalyn Grahamová.“

Rosie se zahihňala. „Stejně to nemyslíš vážně.“

Nemyslela jsem. Mě se nikdy nezbaví.

„Takže…“ Zavěsila se do mě a vedla mě chodbou. „Co budeš dělat?“

Otřeseně jsem vzdechla, a jako by mě ten povzdech stál všechnu energii. „Já… nemám nejmenší tušení.“

Ale v jednom jsem měla jasno: Nehodlala jsem přijmout nabídku Aarona Blackforda. Nebyl mou jedinou možností a už vůbec pro mě nebyl tím nejlepším. Nebyl pro mě vůbec ničím. Tak proč by měl sakra být mým partnerem na svatbě mé sestry?

KAPITOLA DRUHÁ

Na poradu jsem pozdě nepřišla.

Od onoho dne před rokem a osmi měsíci jsem se už nikdy neopozdila.

A pročpak?

Kvůli Aaronu Blackfordovi.

Stalo se mi to jen jednou. Jednou jedinkrát jsem přišla pozdě, když u toho byl Aaron, ale stejně mi to předhazoval, kdykoli se mu k tomu naskytla příležitost.

Nikdy to nepřipisoval na vrub mému španělskému původu nebo ženskému pohlaví. Ačkoli obojí splňovalo neopodstatněné zažité představy někoho, kdo je pověstný svou nedochvilností.

Aaron se nezabýval nesmysly. Poukazoval na fakta, předestíral ověřitelné skutečnosti. Byl takhle vycvičený, stejně jako kterýkoli jiný inženýr v konzultační společnosti, kde jsme pracovali, mě nevyjímaje. A technicky vzato jsem pozdě přišla. Tenkrát, před tolika měsíci. Skutečně jsem propásla první čtvrthodinu důležité prezentace. A skutečně tu prezentaci vedl Aaron – během svého prvního týdne v InTechu –, a opravdu byl můj vstup neblaze hlučný, a mohlo při něm nedopatřením dojít k převržení konvice s kávou.

Na Aaronův štos materiálů k prezentaci. No dobrá, částečně i na jeho kalhoty.

Nešlo zrovna o nejlepší způsob, jak udělat dojem na nového kolegu, ale byl to prostě pech. Takové věci se přece stávají. Každou chvíli někde dojde k nějaké drobné, nezamýšlené a nečekané nehodě. Lidé se přes ni přenesou a jdou dál.

Jen Aaron ne.

Místo toho na mě od té doby týden co týden a měsíc po měsíci štěkal věci jako: „Snaž se nepřijít pozdě na naši poradu v deset hodin. Už to není roztomilé.“

Týden co týden a měsíc po měsíci se pokaždé, když vešel do zasedačky a viděl, že tam už neskutečně dlouho sedím, díval na náramkové hodinky a překvapeně povytahoval obočí.

Týden co týden a měsíc po měsíci odsouval konvice s kávou z mého dosahu a doprovázel to varovným nakloněním hlavy mým směrem.

Tohle dělal Aaron Blackford, místo toho, aby to nechal plavat.

„Dobré ráno, Lino.“ Od dveří se ke mně donesl Héctorův laskavý hlas.

Věděla jsem, že se jako vždy usmívá, ještě než jsem spatřila jeho obličej. „Buenos días, Héctore,“ pozdravila jsem ho naším společným mateřským jazykem.

Muž, který byl pro mě jako strýc, protože mě přijal do úzkého kruhu své rodiny, mi položil ruku na rameno a lehce ho stiskl. „Máš se dobře, mija?“

„Nemůžu si stěžovat.“ Oplatila jsem mu úsměv.

„Přijdeš zase na grilování? Koná se příští měsíc a Lourdes mi pořád říká, abych ti to připomněl. Tentokrát připraví ceviche a ty jsi jediná, kdo je jí.“ Héctor se zasmál.

Měl pravdu, v rodině Díazových si na peruánský rybí pokrm nikdo moc nepotrpěl. Což jsem do dnešního dne nedovedla pochopit.

„Co to je za hloupou otázku, člověče.“ Máchla jsem rukou a zasmála se. „To víš, že přijdu.“

Zatímco se Héctor usazoval na svoje obvyklé místo po mé pravici, do místnosti se hrnuli další tři kolegové účastnící se porady a mumlali ranní pozdravy.

Zvedla jsem zrak od Héctorova vřelého úsměvu a sledovala, jak muži obcházejí stůl a zaujímají obvyklé pozice na poradu o desáté.

Naproti mně se objevil Aaron. Povytáhl obočí a na okamžik se střetl s mým pohledem. Viděla jsem, jak věší koutky úst, když si odsouval židli.

Obrátila jsem oči v sloup a přesunula pozornost k Geraldovi. Snažil se svou poněkud neforemnou postavu napasovat do židle a ve světle zářivek se mu blýskala holá lebka. Pochopitelně nechyběl ani Kabir, čerstvě povýšený do postavení, jaké v téhle místnosti zastávali všichni – vedoucího týmu v projektovém oddělení společnosti. Což v podstatě zahrnovalo všechna odvětví kromě stavebního inženýrství. To byl zas jiný level.

„Dobré ráno všem,“ spustil Kabir s nadšením, jakého je schopen jen někdo, kdo svou práci dělá pouhý měsíc. „Tento týden je řada na mně, abych vedl schůzi a udělal z ní zápis, buďte tedy tak hodní a řekněte prosím přítomen, až vyvolám vaše jméno.“

V místnosti zaznělo podrážděné zavrčení, které jsem dobře znala. Když jsem se podívala na modrookého muže na druhé straně stolu, setkala jsem se s nevrlým výrazem, který k tomu vrčení patřil.

„Jistě, Kabire,“ pronesla jsem s úsměvem, i když jsem s tím mrzoutem v duchu souhlasila. „Vyvolávej prosím.“

Modré tůně mě zpražily ledovým pohledem.

Hleděla jsem do nich a poslouchala, jak Kabir prochází všechna naše jména a dostává se mu potvrzení od Héctora i Geralda, zbytečně veselého přítomna ode mě a dalšího zavrčení od pana Bručouna.

„Dobrá, díky,“ řekl Kabir. „Dalším bodem porady je hlášení o stavu projektů. Kdo chce začít?“

Setkal se s mlčením.

InTech nabízel projektové služby společnostem, které neměly dostatečné prostředky či lidské zdroje na to, aby si projekt samy navrhly nebo spočítaly. Občas na to InTech vyčleňoval tým pěti až šesti lidí, jindy stačil jediný člověk. Všech pět týmových vedoucích v našem oddělení tak současně pracovalo na několika různých projektech pro několik různých klientů a dohlíželo na jejich provedení. A práce na všech projektech neustále postupovala. Zdolávaly se milníky, řešily jakékoli problémy a odstraňovaly nedostatky. Dennodenně jsme vedli telekonference s klienty a investory. Stav každého projektu se tak rychle a zásadně měnil, že se to rozhodně nedalo shrnout pro všechny ostatní týmové vedoucí během pouhých pár minut. A právě proto se Kabirova otázka setkala s mlčením. Proto byly tyhle porady v podstatě zbytečné.

„Ehm…“ Kabir se rozpačitě zavrtěl na židli. „Tak dobře, začnu sám. Jo, půjdu jako první.“ Listoval složkou, kterou si s sebou přinesl. „Tento týden předkládáme společnosti Telekoor nový rozpočet, který jsme pro ně připravili. Jak víte, jde o začínající podnik, který se snaží zlepšit prostřednictvím cloudu dosah mobilních dat ve veřejné dopravě. A jelikož jsou zdroje, které mají k dispozici, poněkud omezené, tak…“

Nepřítomně jsem kolegu poslouchala, a přitom jsem bloumala zrakem po celé zasedačce. Héctor pokyvoval hlavou, ačkoli jsem ho podezřívala, že nedává o moc větší pozor než já. Naproti tomu Gerald si otevřeně prohlížel cosi v mobilu. Taková hrubost. Hrozná nezdvořilost. Ale od něj jsem ani nic jiného nečekala.

A pak tam byl on, Aaron Blackford. Ten se díval na mě, což jsem zjistila, sotva jsem se střetla s jeho pohledem.

Aniž přerušil oční kontakt, natáhl paži mým směrem. Věděla jsem, co se chystá udělat. Věděla jsem to. Rozevřel mohutnou dlaň a dlouhé prsty, které z ní vycházely, sáhly po předmětu stojícím přede mnou. Po konvici s kávou. Přimhouřila jsem oči a sledovala, jak se svírají kolem její rukojeti.

Pak Aaron konvici sunul přes celou dubovou desku.

Velice pomalu. Nakonec kývl hlavou.

Ten hrozný modrooký nepřejícník.

Věnovala jsem mu škrobený, upjatý úsměv – protože jediná další možnost byla vrhnout se přes stůl a obsah té pitomé konvice na něj vylít. Opět. Ale tentokrát záměrně.

Aby mě to přestalo lákat, odvrátila jsem od Aarona zrak a začala si zuřivě psát do plánovače seznam úkolů.

Zeptat se Isy, jestli ta kytice, kterou objednala pro mamá, jsou pivoňky, nebo lilie.

Objednat kytici buď pivoněk, nebo lilií pro tíu Carmen.

Kdybychom to totiž neudělaly, mračila by se na mě, na Isu – nevěstu a mou sestru – a na mamá, dokud by ona sama nebo některá z nás nenatáhla bačkory.

Poslat papá informace o mém letu, aby věděl, kdy mě má vyzvednout na letišti.

Požádat Isu, ať papá připomene, že má informace o mém letu, aby mě na letišti mohl vyzvednout.

Přitiskla jsem si propisku ke rtu. Byla jsem nesvá, měla jsem nepříjemný pocit, že jsem zapomněla na něco důležitého.

Ohryzávala jsem propisku a lámala si hlavu tím, co by to mohlo být. Vtom mi v uších zahřměl hlas, který mi bohužel nebylo souzeno zapomenout.

„Jsi naivní, pokud si myslíš, že se ti podaří někoho najít v tak krátkém čase.“

Oči mi znovu zabloudily k muži naproti mně, a opět jsem se střetla s jeho pohledem. Tváře mi polilo horko, jako kdyby mě přistihl při něčem nevhodném – třeba při myšlenkách na něj. Obrátila jsem pozornost zpátky ke svému seznamu.

Najít si přítele.

Zase jsem to škrtla.

Najít si přítele naoko. Nemusí být skutečný.

„… a to je k mému hlášení vše.“ Kabirova slova jsem zaregistrovala jedním uchem.

Pokračovala jsem v psaní úkolů.

Najít si přítele naoko. Nemusí být skutečný. Hlavně aby to NEBYL ON.

Přece musely existovat i jiné možnosti. I když ten společník zrovna ne. Zběžné pátrání na Googlu mi potvrdilo, že měl Aaron pravdu. Opět. Hollywood mi očividně lhal. Podle všeho se v New Yorku nacházelo plno mužů a žen nabízejících širokou škálu nejrůznějších možných služeb, které se rozhodně neomezovaly pouze na doprovod.

Zamračila jsem se a ještě víc se zakousla do propisky. Aaronovi bych to pochopitelně nikdy nepřiznala. To bych se radši na celý rok vzdala čokolády, než abych připustila, že měl v něčem pravdu.

Ale začínala jsem si zoufat. I tohle Aaron trefil. Potřebovala jsem najít někoho, kdo se mnou bude před celou mou rodinou předstírat vážný, stabilní vztah. A to se netýkalo jen svatebního dne, ale i těch dvou dnů oslav, které mu předcházejí. Což znamenalo, že jsem byla v háji. Byla jsem –

„… a to bude Lina.“

Moje jméno mě vytrhlo z myšlenek a všechno ostatní rázem vybledlo. Propiska dopadla s rachotem na stůl a já jsem si odkašlala. „Ano, tady.“ Pokusila jsem se znovu zapojit do konverzace. „Poslouchám. Slyším.“

„Neřekl by přesně tohle někdo, kdo vůbec neposlouchá?“

Pohled mi zabloudil na druhou stranu místnosti a upřel se do modrých očí, které by nejspíš hrály pobavením, kdyby byl ten člověk, jemuž patřily, schopen lidských emocí.

Narovnala jsem se v zádech a otočila stránku plánovače. „Jen jsem si zapisovala něco k telefonátu, který později povedu s klientem, a ztratila jsem nit,“ lhala jsem. „Něco důležitého.“

Aaron zabručel a pokýval hlavou. Díkybohu to nechal plavat.

„Tak si to rychle shrňme. Jen abychom měli jasno v tom, na čem jsme,“ navrhl Kabir mírným hlasem.

Zítra ode mě dostane muffin.

„Děkuju, Kabire.“ Zářivě jsem se na kolegu usmála.

Kabir zrudl a věnoval mi nejisté pousmání.

Z druhé strany místnosti zazněl netrpělivý povzdech.

Tak ten žádný muffin zítra nedostane. Ani zítra, ani jindy.

„Takže,“ začal konečně Kabir, „Jeff se chtěl zúčastnit dnešní porady, aby ti to sdělil osobně, ale víš, jaký má ředitel oddělení nabitý program. Spousta schůzek se mu překrývá. Samozřejmě ti pošle všechny potřebné informace, ale říkal jsem si, že by asi bylo dobré dát ti o tom vědět předem.“

Zamrkala jsem. O čem to sakra mluvíme? „Za to ti, Kabire, ještě jednou děkuju.“

„Rádo se stalo, Lino.“ Kabir přikývl. „Jsem přesvědčený, že komunikace mezi námi pěti je klíčová pro dosažení…“

„Kabire,“ místností se rozlehl Aaronův hlas, „k věci.“

Kabir k němu zalétl pohledem a zdál se trochu vyděšený. „Ano, děkuju, Aarone.“ Nato si musel dvakrát odkašlat, než byl schopen pokračovat. „InTech bude za pár týdnů pořádat den otevřených dveří. Zúčastní se ho velká skupina lidí, většinou potenciální klienti. Rádi by viděli, co jim můžeme nabídnout, i největší projekty, na kterých pracujeme. Jeff se navíc zmínil o tom, že všichni účastníci pracují na hodně vysokých pozicích, což dává smysl, jelikož cílem téhle akce je rozšířit a posílit naši základnu a udělat to osobně. Jeff chce, aby se InTech předvedl. Ukázal v dobrém světle. Působil moderně. Chce, abychom přesvědčili všechny perspektivní i stávající klienty, že jdeme s dobou. Ale zároveň jim máme ukázat, že u nás nejde jen o práci.“ Kabir se nervózně zasmál. „Proto bude den otevřených dveří probíhat od osmé hodiny ranní, kdy všechny účastníky přivítáme tady na našem ústředí, až do půlnoci.“

„Do půlnoci?“ zamumlala jsem a sotva dokázala skrýt údiv.

„Ano.“ Kabir nadšeně přikývl. „Není to báječné? Bude to událost se vším všudy. S nejrůznějšími workshopy a novými technologiemi, výměnou znalostí, aktivitami sloužícími k tomu, abychom poznali naše klienty a jejich potřeby. A samozřejmě bude zajištěna snídaně, oběd a večeře. Jo a taky drinky po pracovní době. Pro odlehčení atmosféry.“

Během Kabirova líčení jsem čím dál víc valila oči.

„To jsou…,“ začal Héctor, „… novoty.“

To teda. A podle všeho šlo o dost velkou akci na to, že se měla naplánovat za pouhých pár týdnů.

„Ano,“ přidal se Gerald podezřele samolibým tónem. „InTech tím rozhodně získá náskok.“

Kabir přikývl a střetl se s mým pohledem. „Přesně tak. A Jeff chce, aby sis to celé vzala na starost, Lino. Není to úžasné?“

Zamrkala jsem a opřela se zády do židle. „On chce, abych to celé zorganizovala? Sakumprásk?“

„Ano.“ Kolega se na mě usmál, jako by mi oznamoval dobré zprávy. „A taky tím hosty provázela. Z nás pěti jsi ta nejatraktivnější volba.“

Pomaličku jsem mrkala. Kabir svěsil koutky úst, nejspíš reagoval na výraz v mém obličeji.

Nejatraktivnější. Zhluboka jsem se nadechla, abych se uklidnila. „Tak to mi lichotí, že jsem pokládána za nejatraktivnější volbu,“ lhala jsem a snažila se nevnímat, jak to ve mně vře. „Ale na pořádání něčeho takového přece nemám čas ani potřebné zkušenosti.“

„Jenže Jeff na tom trvá,“ namítl Kabir. „A pro InTech je důležité, aby firmu reprezentoval někdo takový jako ty.“

Měla jsem se zeptat, co je míněno tím někdo takový jako já, ale asi jsem odpověď radši nechtěla slyšet. V hrdle mi vyschlo, takže mi činilo potíže polknout. „Nedosáhl by snad stejného cíle kdokoli z nás? Neměl by událost podobného významu připravovat člověk, který má zkušenosti s něčím, co zní jako budování vztahů s veřejností?“

Kabir se odpovědi na mou otázku vyhnul. „Jeff říkal, že ty to určitě zvládneš. Že nemusíme vynakládat další prostředky na někoho zvenčí. A navíc jsi…“ Odmlčel se a vypadal, jako by byl radši kdekoli jinde. „… společenská. Upovídaná.“

Zatínala jsem pod stolem ruku v pěst a snažila se ze všech sil nedat najevo, jak mnou cloumá zlost. „To jistě,“ procedila jsem skrze zuby. Být svým šéfem označený za upovídaného bylo snem každého zaměstnance. „Ale mám přece práci. I já mám projekty, u kterých musím stíhat termíny. V čem je tahle… akce důležitější než mí klienti a současné úkoly?“

Odmlčela jsem se a dlouho čekala, až mě podpoří kolegové.

Jakkoli.

A… nic. Jen klasické tíživé ticho, jaké nastává v podobných situacích.

Ošívala jsem se a cítila, jak mi frustrací hoří tváře. „Kabire,“ pronesla jsem co nejklidněji, „já vím, že Jeff možná navrhl, ať se o to postarám, ale vy tady, lidi, přece chápete, že to je nesmysl, ne? Ani bych… nevěděla, jak začít.“ Tohle nebyla náplň mé práce, nebylo to něco, za co jsem byla placená.

Jenže to nebyl nikdo ochotný připustit, třebaže by mi podpora kolegů pomohla. Vedlo by to totiž k tomu pravému důvodu, proč mi byl tenhle úkol přidělen.

„Momentálně zaskakuju za dva ze svých nejlepších pracovníků, Lindu a Patricii. Už tak pro mě nemá týden dost hodin.“ Nerada jsem si stěžovala a domáhala se nějakého – či právě teď jakéhokoli – soucitu, ale co jiného mi zbývalo?

Gerald se uchechtl, což mě přimělo otočit se k němu. „To je ta potíž s nabíráním třicátnic.“

Zalapala jsem po dechu, nedovedla jsem uvěřit vlastním uším. Opravdu to vyslovil? Vyslovil. Otevřela jsem ústa, ale předešel mě Héctor.

„No dobrá, tak co kdybychom ti s tím všichni pomohli?“ navrhl. Podívala jsem se na něj a viděla v jeho tváři zoufale rezignovaný výraz. „Třeba bychom mohli každý přiložit ruku k dílu.“

Měla jsem toho člověka ráda, ale Héctorovo měkké srdce a nechuť ke konfrontacím mi moc nepomáhaly. Jen tím obcházel skutečný problém.

„Už nejsme na střední, Héctore,“ usadil ho Gerald. „Jsme zaměstnaní lidé a k žádnému dílu přikládat ruku nebudeme.“ Zavrtěl tou svou mastnou holou hlavou a doprovodil to dalším úsměškem.

Héctorovi sklapla ústa.

Ozval se znovu Kabir. „Pošlu ti Jeffův seznam pozvaných, Lino.“

Zavrtěla jsem hlavou. Cítila jsem, jak mi čím dál víc hoří tváře, a kousala se do jazyka, abych svému kolegovi neřekla něco, čeho budu litovat.

„Jo a,“ dodal, „Jeff měl i pár nápadů na catering. Je to ve zvláštním e-mailu, který ti taky přepošlu. Ale chtěl, aby ses na to ještě podívala. Třeba vymyslela nějaké téma. Prý si s tím určitě poradíš.“

Pootevřela jsem ústa v němém zaklení, po němž by mě abuela odtáhla za ucho do kostela. Já že si s tím poradím? Jak si s tím mám poradit?

Popadla jsem propisku a drtila ji v rukou, abych ze sebe dostala aspoň část rostoucí frustrace. Zhluboka jsem se nadechla. „Půjdu si s Jeffem promluvit,“ pronesla jsem se škrobeným úsměvem skrze zaťaté zuby. „Jindy bych ho nerada zdržovala, ale…“

„Přestala bys už konečně marnit náš čas?“ prohlásil Gerald a ve mně by se v tu chvíli krve nedořezal. „S něčím takovým se přece nechodí za šéfem.“ Zavrtěl tlustým prstem. „Nech už těch výmluv a prostě to udělej. Snad se dokážeš jeden den usmívat a být trochu milejší.“

Valila jsem na něj oči a slova trochu milejší mi hučela v uších.

Tenhle upachtěný chlap, narvaný do košile navržené pro někoho, kdo má úroveň, jaké on sám nikdy nedosáhne, využil každé možné příležitosti k tomu, aby někoho ponížil. Tím spíš, pokud tím někým byla žena. Jako třeba já.

„Geralde,“ mírnila jsem tón hlasu, zvyšovala tlak na propisku a modlila se, aby nepraskla a nevyšlo najevo, že jsem ve skutečnosti rozpálená doběla, „smyslem téhle porady je probírání právě takových záležitostí. Takže lituju, ale budeš muset poslouchat, jak dělám přesně…“

„Zlato,“ skočil mi Gerald do řeči s úšklebkem ve tváři, „ber to jako obyčejnou párty. O večírcích snad ženské něco vědí, ne? Prostě připrav pár aktivit, nech doručit jídlo, obleč si pěkné šaty a prones pár vtípků. Jsi mladá a hezká, ani nebudeš muset používat mozek. Budou ti zobat z ruky.“ Gerald se zachechtal. „Neříkej, že nevíš, jak na to.“

Slova se mi zadrhla v hrdle. Vzduch, který mi měl putovat do plic a z nich zase ven, se někde cestou přiskřípl.

Ztratila jsem vládu nad svým tělem, nohy se mi samy od sebe natáhly a zvedaly mě do stoje. Za mnou hlasitě a pronikavě zavrzala moje židle. Práskla jsem oběma rukama o desku stolu. V hlavě jsem měla na okamžik úplně prázdno a viděla jsem rudě. Doslova. V tu chvíli jsem pochopila, z čeho pochází tenhle obrat. Viděla jsem tak kurevsky rudě, jako kdybych si nasadila brýle s nachovými skly.

Kdesi po mé pravici Héctor ztěžka vydechl. Zamumlal si něco pod vousy.

Pak už jsem nic neslyšela. Jen bušení srdce v mé hrudi.

Tak o tohle tu šlo. Doopravdy. Tohle byl ten pravý důvod, proč místo kohokoli z dalších čtyř lidí, kteří seděli v téhle místnosti, vybrali zrovna mě, abych se o tu pitomost postarala. Byla jsem žena – jediná žena v našem oddělení, která vedla vlastní tým – a oplývala potřebnými kvalitami, bez ohledu na to, jestli moje křivky jsou dostatečně štědré. Byla jsem upovídaná, hezká a ženská. Prý atraktivní volba. Měla jsem se předvádět klientům jako zlatý hřeb večera svědčící o tom, že se InTech nezasekl v minulosti.

„Lina.“ Chtěla jsem to říct klidným, pevným hlasem a štvalo mě, že se mi to nedaří. Štvalo mě, že bych se nejradši otočila na podpatku a nechala svoje nohy, ať mě vynesou z místnosti. „Žádné zlato. Jmenuju se Lina.“ Velice pomalu jsem se svezla zpátky na židli. Odkašlala jsem si a chvilku jsem se vzpamatovávala. To dám. Musím to dát. „Příště mě prosím nezapomínej oslovovat mým jménem. A mluv se mnou s úctou a respektem, jaké prokazuješ komukoli jinému.“ Mým vlastním uším zněl můj hlas tak, že se mi to vůbec nelíbilo. Působila jsem jako slabošská verze svého já, ta, kterou jsem být nechtěla. Ale aspoň se mi podařilo ze sebe všechno dostat, aniž jsem se znemožnila nebo vzala do zaječích. „Děkuju.“

Samou zlostí a frustrací se mi začínaly mlžit oči, a tak jsem několikrát zamrkala a snažila se slzy i všechno to ostatní z tváře zaplašit. Namlouvala jsem si, že ten knedlík v krku nemá nic společného se studem, ačkoli měl. Protože jak jsem se mohla nestydět, když jsem takhle vybuchla? Když jsem si s tím – i po tom, co se stalo kdysi dávno, navzdory tomu, že tohle nebylo poprvé, kdy jsem byla vystavená podobnému svinstvu – pořád ještě nedokázala poradit?

Gerald obrátil oči v sloup. „Neber to tak vážně, Lino.“ Blahosklonně se na mě podíval. „Jen jsem žertoval, že jo, lidi?“

Rozhlédl se po svých kolezích v místnosti a hledal u nich podporu.

Žádnou nenašel.

Zahlédla jsem koutkem oka, jak na své židli Héctor věší ramena. „Geralde…,“ pronesl. Znělo to unaveně a sklesle. „No tak, člověče.“

Nespouštěla jsem zrak z Geralda, snažila se zabránit své hrudi, aby se mi nevzdouvala rostoucí bezmocí, a vyhýbala se pohledu na zbylé dva muže, Kabira a Aarona, kteří dál mlčeli.

Asi si mysleli, že se tak nepřiklánějí na ničí stranu, ale přikláněli. Přesně to svým mlčením dělali.

„Jaké no tak?“ ušklíbl se Gerald. „Vždyť jsem ani neřekl nic, co by nebyla pravda. Ta holka ani nemusí vynakládat úsilí…“

Než jsem sebrala kuráž a patřičně ho usadila, udělal to za mě poslední člověk v místnosti, od něhož bych to čekala. „Tak už dost.“

Okamžitě mi tím směrem cukla hlava. Aaron provrtával Geralda pohledem. Pohledem tak významným a mrazivým, až jsem málem cítila, jak v místnosti o pár stupňů klesla teplota.

Zavrtěla jsem hlavou a odtrhla od něj zrak. Mohl něco říct v uplynulých deseti minutách a rozhodl se to neudělat. Pro mě za mě teď mohl dál mlčet.

O podlahu zaskřípěla Geraldova židle a umožnila mu vstát. „Dost už toho fakt bylo,“ prohlásil Gerald lhostejně a sbíral si věci. „Já na tohle taky nemám čas. Co má dělat, ví.“

A s touhle perlou na závěr došel ke dveřím a opustil místnost.

V hrudi mi pořád tak divoce tlouklo srdce, že jsem cítila tepání ve spáncích.

Kabir následoval Geraldova příkladu. Vstal a omluvně se na mě podíval. „Já s ním nesouhlasím, to je snad jasné?“ Na okamžik zalétl zrakem k Aaronovi a pak ho stejně rychle obrátil zase ke mně. „Celé to vzešlo od Jeffa, to on chce, aby sis to vzala na starost. Nic si z toho nedělej. Ber to jako kompliment.“

Nenamáhala jsem se s odpovědí a hleděla za ním, jak odchází.

Muž, který mě skoro adoptoval, protože mě bral jako dalšího příslušníka klanu Díazových, se na mě podíval a zavrtěl hlavou. Ústy mi naznačil qué pendejo, což mi vyloudilo ve tváři chabý úsměv. Přesně jsem věděla, co tím myslí, ačkoli šlo o něco, co bychom se ve Španělsku neodvážili nikdy vyslovit.

Měl pravdu. Gerald byl pěkný hajzl.

A pak tu byl Aaron, který se ani neobtěžoval podívat mým směrem. Jeho dlouhé prsty systematicky sbíraly věci ze stolu a jeho ještě delší nohy odsunuly židli, aby se mohl postavit v celé své výšce.

Hleděla jsem na něj, pořád vyvedená z míry tím vším, co se tu právě odehrálo, a viděla jsem, jak mu zrak klouže od jeho rukou ke mně. Oči, na kterých bylo znát, že se už vzpamatoval a zaujal svou obvyklou odměřenost, na mně na okamžik setrvaly a pak mě stejně rychle zase propustily.

Jako vždy.

Sledovala jsem, jak ta jeho vysoká, urostlá postava vychází dveřmi na chodbu, a tlukot v mé hrudi se kupodivu zrychloval a zároveň uklidňoval.

„Pojďme, mija,“ řekl mi Héctor. Mezitím se zvedl a teď stál nade mnou. „Mám u sebe v kanceláři sáček chicharrónu. Ximena mi ho onehdy strčila do tašky na notebook a já si ho šetřil.“ Doprovodil to mrknutím.

Vstala jsem taky a nejistě se zasmála. Héctorova holčička u mě měla pro naše příští setkání schované velké objetí.

„Musíš tomu děvčeti zvýšit kapesné.“ Šla jsem za Héctorem na chodbu a ze všech sil se snažila usmívat.

Jenže už po pár krocích jsem cítila, jak mi proti mé vůli klesají koutky úst, a výsledkem bylo něco, co mi nešlo od srdce.

KAPITOLA TŘETÍ

Takhle jsem si dnešní večer nepředstavovala.

Bylo pozdě a ústředí InTechu zelo většinou prázdnotou. Měla jsem před sebou přinejmenším čtyři, ne-li pět hodin práce, a v žaludku mi kručelo tak hlasitě, až jsem se bála, aby nezačal požírat sám sebe.

„Estoy jodida,“ zamumlala jsem si pod vousy, když mi došlo, jak jsem nahraná.

Zaprvé proto, že tím posledním, co jsem jedla, byl mizerný salát, což byla očividně velká chyba, ačkoli se to původně zdálo jako velice rozumný nápad vzhledem k tomu, že do svatby už zbývaly jen čtyři týdny. Zadruhé jsem neměla po ruce žádné zákusky ani drobné do prodejního automatu v přízemí. A zatřetí na mě z notebooku svítila pořád ještě napůl nedokončená powerpointová prezentace.

Ruce se mi svezly na klávesnici a celou minutu nad ní váhaly.

V mobilu mi pípla esemeska a upoutala mou pozornost. Na displeji bliklo Rosiino jméno. Odemkla jsem telefon a v něm okamžitě naskočil obrázek.

Fotografie neodolatelného flat white završeného nádhernou růžicí mléčné pěny. Vedle něj stálo brownie ze tří druhů čokolády a bezostyšně se ve světle kavárny lesklo.

Rosie: Jdeš?

Nemusela specifikovat kam ani mi posílat adresu. Taková lahoda se mohla vyskytovat jenom na Růžku, v naší nejmilejší kavárně ve městě. Při pomyšlení na tohle kofeinové útočiště na Madison Avenue se mi hned začaly sbíhat sliny.

Vydala jsem ze sebe tlumené zaúpění a odepsala jsem.

Lina: Ráda bych, ale musím makat.

Na displeji naskočily tři tečky.

Rosie: Určitě? Držím ti místo.

Než jsem mohla naťukat odpověď, přišel další text.

Rosie: Ukořistila jsem poslední brownie, ale podělím se. Pokud sebou ovšem hodíš. Nejsem z oceli.

Vzdychla jsem. O co by to bylo příjemnější než trávit středeční večer prací přesčas, jenže…

Lina: Nemůžu. Dělám na tom dni otevřených dveří, o kterém jsem ti říkala. Mimochodem, tu fotku mažu. Je příliš lákavá.

Rosie: Ach jo. Řekla jsi mi k tomu jen to, že to hodili na tebe. Kdy se to koná?

Lina: Hned jak se vrátím ze Španělska. *emotikon nevěsty*, *emotikon lebky*

Rosie: Stejně nechápu, proč to máš dělat ty. Copak nemáš dost práce?

Měla jsem. A právě tu bych teď měla dělat, tu, za kterou jsem byla placená. Místo organizování dne otevřených dveří sloužícího jako záminka k tomu, aby se tu mohla promenádovat banda nastrojených lidí, které budu muset krmit a opečovávat a na které bych měla být trochu milejší. Ať už to sakra znamenalo cokoli. Jenže fňukání mi moc nepomůže.

Lina: *otrávený emotikon* Co s tím nadělám.

Rosie: No jo no. Už nemám Jeffa zdaleka tak ráda.

Lina: Neříkala jsi o něm, že je prokvetlý fešák? *šklebící se emotikon*

Rosie: To objektivně vzato je. Ale to, že vypadá dobře na padesátníka, ještě neznamená, že nemůže být debil. Víš, že mě podobné typy mimořádně přitahují.

Lina: To vím. Ten tvůj Ted byl pěkný hajzl. Ještě že s ním už nechodíš.

Rosie: *emotikon lejna*

Zprávy na delší dobu ustaly, tudíž jsem usoudila, že náš rozhovor skončil. Výborně. Musím pohnout s tou pitomou…

Telefon opět zapípal.

Rosie: Promiň, objevil se tu manžel majitelky, což mě rozptýlilo. #mdloby

Rosie: Ten je tak hezký. A nosí jí každý týden květiny. *plačící emotikon*

Lisa: Rosalyn, snažím se pracovat. Vyfoť ho a zítra mi ho ukážeš.

Rosie: Promiň, promiň. Mimochodem, mluvila jsi s Aaronem? *zamyšlený emotikon* Pořád ještě čeká?

Nerada jsem si přiznávala, že se mi z té překvapivé zmínky o něčem, na co jsem si zakázala myslet, stáhl žaludek.

Lhářko. Ty poslední dva dny byly, jako by každým okamžikem měla vybuchnout bomba.

Kdyby dva dny, bylo to tak už od pondělka. Aaron o tom nesmyslu, že bude na svatbě mým partnerem, znovu nezačal. Nemluvila o tom ani Rosie, protože jsme měly tak šíleně nabitý harmonogram, že jsme se sotva viděly.

Lina: Nemám tušení, jak to myslíš. Na co by měl čekat?

Rosie: …

Lina: Třeba na transplantaci srdce? Prý žádné nemá.

Rosie: Haha, to se ti povedlo. Ale měla by sis ty vtipy nechávat na to, až budeš mluvit s ním.

Lina: To nebudu.

Rosie: To je fakt. Vy dva na sebe radši upřeně zíráte. *emotikon plamenů*

Proti své vůli jsem zrudla.

Lina: Co to má znamenat?

Rosie: Dobře víš, co to znamená.

Lina: Že bych ho nejradši viděla hořet na hranici? V tom případě souhlasím.

Rosie: Nejspíš taky dělá přesčas.

Lina: No a?

Rosie: No a tak… můžeš kdykoli zajít k němu do kanceláře a vrhat na něj ty svoje zamračené pohledy, které má tak rád.

No tak to prr. Copak jí přeskočilo?

Ošívala jsem se na židli a zděšeně zírala na displej telefonu.

Lina: Co to je za blbost? Že jsi zase snědla moc čokolády? Víš, že z ní býváš sjetá. *šokovaný emotikon*

Rosie: Klidně uhýbej.

Lina: Já neuhýbám, jen si teď dělám vážné starosti o tvoje zdraví.

Rosie: *emotikon s očima v sloup*

Tohle byla novota. Moje kamarádka se o nějakých nesmyslech, kterých si údajně všimla, ještě nikdy nevyjádřila takhle otevřeně. Jen tu a tam utrousila nějakou poznámku.

„Mezi vámi to jiskří,“ řekla jednou.

Na což jsem si odfrkla, až mi z nosu vytekl sopel.

Tak absurdní mi připadaly ty její postřehy.

Podle mého skromného mínění její vnímání reality začaly narušovat všechny ty sentimentální seriály, na které se dívala. A to jsem z nás dvou byla já ta se španělskými kořeny. To já jsem vyrostla na telenovelách, které jsem sledovala se svou abuelou. Ale rozhodně jsem žádnou neprožívala. Mezi Aaronem Blackfordem a mnou žádné jiskření neexistovalo. Aaron nemohl mít rád zamračené pohledy, které jsem na něj vrhala. Neměl rád nic – vždyť byl bez srdce.

Lina: Hele, mám práci, kterou musím dodělat, takže tě nechám vypít si kafe, ale už se vyhýbej pultu se zákusky. Děláš mi starosti.

Rosie: No dobrá, dobrá. Nechávám toho – prozatím. *emotikon srdíčka* Hodně štěstí!

Lina: *emotikon srdíčka* *emotikon plamenů*

Zamkla jsem telefon, položila ho na stůl displejem dolů a zhluboka se nadechla, abych si dodala energii.

Nejvyšší čas pustit se do práce.

Na mysli mi vytanul obrázek čokoládového brownie.

Nedal se odbýt.

Lino, dost.

Myšlenky na brownies – či jakékoli jiné jídlo – mi nepomůžou. Musela jsem si namluvit, že nemám hlad.

„Nemám hlad,“ pronesla jsem nahlas a svázala si kaštanové vlasy do uzlu. „Můj žaludek je plný. Nacpaný nejrůznějšími dobrotami. Jako tacos. Nebo pizzou. Či brownies. Kávou a…“

Žaludek moje vizualizační cvičení ignoroval a zakručel. Do mysli se mi vtíraly vzpomínky na kavárnu Na Růžku. Na lahodnou vůni pražených kávových zrn. Příjemný nápor na smysly, když se člověk zakousl do brownie, které obsahovalo tři různé druhy čokolády. Syčení kávovaru, když spařoval mléko.

Můj žaludek si znovu hlasitě postěžoval.

Vzdychla jsem, neochotně všechny představy zahnala a vyhrnula si rukávy tenkého kardiganu, který jsem musela v budově nosit, protože se tu v létě zapínala klimatizace na maximum. „No tak, žaludku, spolupracuj trochu,“ mumlala jsem si pro sebe, jako bych těmi slovy mohla něco změnit. „Na Růžek nás vezmu zítra. Teď musíš být potichu a nechat mě pracovat. Jasné?“

„Jasné.“

To slovo znovu zaznělo v mé kanceláři, jako by tam byla ozvěna nebo mi odpovídal žaludek.

Ale takové štěstí jsem neměla.

„To bylo divné.“ Pokračoval tentýž hluboký hlas. „Ale asi to patří ke tvé osobnosti.“

Ani jsem nemusela zvednout hlavu, abych věděla, čí ten sytý tón je. Zavřela jsem oči.

Proklínám tě, Rosalyn Grahamová. To ty jsi tohle ďábelské stvoření přivolala do mé kanceláře a zaplatíš za to čokoládou.

V duchu jsem nadávala – protože to samozřejmě musel být zrovna on, kdo mě slyšel, jak tu sama sebe popichuju –, ale nasadila jsem neutrální výraz a vzhlédla od stolu. „Divné? To mi zní skoro jako lichotka.“

„Kdepak,“ opáčil hned. Až moc rychle. „Je dost znepokojivé, už když proneseš víc než pár slov. A tys tu vedla sama se sebou celý rozhovor.“

Popadla jsem do ruky první věc, kterou jsem našla ležet na stole – zvýrazňovač. Nadechla jsem se a zase jsem vydechla. „Je mi líto, Blackforde, ale na probírání svých výstředností teď nemám zrovna čas,“ pronesla jsem a ukázala na něj zvýrazňovačem. „Potřebuješ něco?“

Stál na prahu mé kanceláře s notebookem v podpaží a jedno tmavé obočí měl povytažené.

„Co je Růžek?“ zeptal se a zamířil ke mně.

Ignorovala jsem otázku, pomalu jsem dýchala a sledovala, jak jeho dlouhé nohy ukrajují vzdálenost k mému stolu. Pak jsem se musela dívat, jak stůl obchází a zastavuje se někde po mé levici.

Otočila jsem si kancelářskou židli, abych k němu seděla čelem. „Promiň, ale potřebuješ s něčím pomoct?“

Zrak mu padl na obrazovku mého počítače za mnou a jeho velké tělo se nahnulo tím směrem.

Uvědomila jsem si, jak hrozně blízko ho mám u obličeje a o co větší se zdá takhle zblízka. Zaklonila jsem se na židli. „Haló?“ vyznělo to rozechvěleji, než bych si přála. „Co to děláš?“

Položil levou ruku na můj stůl a začal si něco broukat. To tiché broukání znělo stejně blízko, jako jsem měla jeho tělo. Přímo v mém obličeji.

„Blackforde,“ pronesla jsem velmi pomalu a sledovala, jak klouže pohledem přes powerpointovou prezentaci na mé obrazovce. Ukazovala hrubý náčrt programu, který jsem sestavovala pro den otevřených dveří v InTechu.

Tušila jsem, co má Aaron za lubem. Jen jsem nechápala proč. A proč mě ignoruje – ledaže by se snažil být ještě větší osinou v zadku.

„Blackforde, mluvím na tebe.“

Dál si zamyšleně broukal, a to zpropadené broukání znělo hrozně důvěrně a mužně.

A otravně, připomněla jsem si. Polkla jsem knedlík, který se mi zčistajasna udělal v krku.

Pak Aaron konečně promluvil. „To je všechno, co máš?“

Roztržitě položil notebook na můj stůl. Těsně vedle mého. Přimhouřila jsem oči.

„Osm nula nula. Zahájení a uvítání.“ Před obličej mi vylétla mohutná paže a její prsty ukázaly na mou obrazovku.

Tiskla jsem se zády k opěradlu židle a sledovala, jak se pod látkou jednobarevné košile, kterou měl Aaron na sobě, napíná biceps.

Aaron pokračoval v předčítání z mé obrazovky a na každou položku mířil prstem. „Devět nula nula. Představení obchodních strategií InTechu.“

Můj zrak doputoval k jeho rameni.

„Deset hodin. Přestávka na kávu… až do jedenácti. To bude chtít velké množství kávy. Jedenáct hodin. Dopolední aktivity. Nespecifikováno jaké.“

Ke svému překvapení jsem si všimla, jak jeho paže zcela a dokonale vyplňuje rukáv, svaly se tak tiskly k tenké látce, že neponechávaly moc prostoru představivosti.

„Poledne. Přestávka na oběd… až do druhé hodiny odpolední. To bude pořádný banket. Jo a tady je ve tři odpoledne další přestávka na kávu.“ Paže, kterou jsem zkoumala, se zarazila ve vzduchu a pak se snesla dolů.

Zrudla jsem a připomněla si, že tu nejsem od toho, abych civěla na Aarona.

Nebo na svaly, které se rýsovaly pod tím jeho nudným oblečením.

„To je ještě horší, než jsem myslel. Proč jsi něco neřekla?“

Probrala jsem se z transu a zvedla k němu zrak. „Promiň, ale cože?“

Aaron naklonil hlavu ke straně a pak zřejmě něco upoutalo jeho pozornost. Můj zrak sledoval Aaronovu ruku, jak se vznáší nad mým stolem.

„K téhle akci,“ řekl. Pak zvedl jednu z propisek, které se povalovaly všude kolem. „Že jsi nic podobného nikdy neplánovala. A podle všeho nevíš, jak na to.“ Hodil propisku do mého držáku ve tvaru kaktusu.

„Mám nějaké zkušenosti s pořádáním workshopů,“ zamumlala jsem a dívala se, jak jeho prsty činí totéž s druhou propiskou. „Ale ty byly jen pro kolegy, nikdy nešlo o potenciální klienty.“ Pak s třetí. „Promiň, ale co to vůbec děláš?“

„No dobrá,“ odvětil prostě a popadl mou oblíbenou tužku, růžovou a zakončenou stejně zářivě zbarveným pírkem. Užasle si ji prohlédl a povytáhl obočí. „Není to ideální, ale je to začátek.“ Ukázal na mě tužkou. „Co to je? To má být vtip?“

Vyškubla jsem mu tužku z ruky. „Zvedá mi náladu.“ Hodila jsem ji zpátky do držáku. „Uráží snad váš vkus, pane Robote?“

Aaron mi neodpověděl. Místo toho sáhl po několika složkách, které jsem měla poskládané – no dobrá, spíš tak nějak poházené – po své pravici. „Já si vím rady s akcemi, jako je tahle,“ prohlásil, sesbíral složky a srovnal je na roh stolu. „Pár jsem jich pořádal, než jsem nastoupil do InTechu.“ Nato se natáhl po mém diáři. Začala jsem si uvědomovat, že na mém pracovním stole vládne svinčík, protože se tam válel přední stranou dolů. Aaron ho uchopil do těch svých obrovských tlap. „Jen sebou musíme hodit. Na dokončení všech plánů nemáme moc času.“

Páni, páni, páni.

„Musíme?“ Vytrhla jsem mu diář z rukou. „Není žádné my,“ ušklíbla jsem se. „A nechal bys prosím na pokoji moje věci? O co se tu vůbec snažíš?“

Ta jeho zrádná ruka se opět dala do pohybu a obemkla opěradlo mé židle. Aaron mě prakticky utiskoval vmáčknutou mezi židli a stůl, nade mnou se vznášela jeho hlava a očima těkal po mých věcech.

Čekala jsem, až mi odpoví, prohlížela si jeho profil a ze všech sil se snažila nevnímat teplo, které sálalo z jeho těla.

„S takovým nepořádkem na stole se nemůžeš vůbec soustředit,“ pronesl nakonec zcela věcně. „Tak to napravuju.“

Zírala jsem na něj s otevřenou pusou. „Soustředila jsem se docela dobře, dokud jsi nepřišel.“

„Můžu vidět ten seznam hostů, který Jeff nahodil?“ Aaronovy prsty zakmitaly po klávesách mého notebooku a otevřely v něm okno.

Celou dobu mi bylo čím dál větší… horko. Zmocňoval se mě neklid. Ale aspoň Aaron přestal sahat na moje věci.

„Už ho mám.“ Zřejmě ten dokument studoval, zatímco já jsem jen zírala na jeho profil. Z té blízkosti jsem začínala být nesvá.

Ježíši.

„No dobrá,“ pokračoval Aaron, „těch lidí není moc, tak aspoň catering půjde poměrně snadno zařídit. Co se týče té… osnovy, kterou jsi připravila, ta je k ničemu.“

Spustila jsem ruce do klína a cítila, jak se mi hrůzou svírá žaludek. Nedovedla jsem si představit, jak to pro všechno na světě vůbec zvládnu. „Neptala jsem se tě na názor, ale díky za informaci,“ odvětila jsem sklesle, sáhla po svém počítači a přitáhla ho k sobě. „A teď, pokud ti to nevadí, ráda bych s tím pohnula.“

Zrovna jsem k němu zvedala zrak, když se podíval dolů.

Po kratičký okamžik, který se snad protáhl na celou – a velmi nepříjemnou – minutu, zkoumal můj obličej.

Pak mě obešel a přesunul se k mému boku. Silnými pažemi, na něž jsem asi civěla o vteřinu déle, než bych měla, se opřel o stůl a zapnul svůj vlastní notebook.

„Aarone,“ spustila jsem a doufala, že to je dnes večer už proboha naposled, „nemusíš mi pomáhat. Pokud to je to, o co se tu snažíš.“ Tu druhou větu jsem zamumlala.

Přisunula jsem si židli blíž ke stolu a dívala se, jak vyťukává heslo. Ze všech sil jsem se snažila nevšímat si těch zpropadeně širokých ramen, ačkoli jsem je měla přímo před očima, když se skláněl nad dřevěnou deskou stolu.

Por el amor de Dios. Musím přestat s tím… očumováním.

Můj hladovějící mozek se zřejmě nedokázal chovat normálně. A za to mohl Aaron. Potřebovala jsem, aby vypadl. Hned. I na běžnou vzdálenost byl značně otravný, ale teď… teď stál do háje přímo tady. A lezl mi na nervy.

„Mám něco, co můžeme použít.“ Přejížděl prstem po touchpadu na svém notebooku a nejspíš hledal dokument, který měl na mysli. „Než jsem odešel z předchozího zaměstnání, chtěli po mně, abych sestavil seznam. Jakýsi manuál. Měl by tu někde být. Vydrž.“

Ťukal a klikal, a já jsem byla s každou uplynulou vteřinou o něco naštvanější. Na sebe, na něj. Prostě… na všechno.

„Aarone,“ pronesla jsem, když se mu na obrazovce konečně otevřel nějaký dokument. Mírnila jsem tón svého hlasu, protože mě napadlo, jestli by nepomohlo, kdybych na něj byla co nejpříjemnější. „Je pozdě a tohle nemusíš dělat. Už jsi mě popostrčil správným směrem. Tak můžeš jít.“ Ukázala jsem na dveře. „Děkuju.“

Prsty, které jsem nepřestávala sledovat, ještě jednou ladně poťukaly po klávesách. „Je tam od všeho kousek – ukázky workshopů, klíčové zásady pro aktivity a souhru skupin, a dokonce cíle, jaké by měl člověk mít na paměti. Můžeme si to projít.“

Můžeme. Zase „my“.

„Můžu to udělat sama, Blackforde.“

„Já ti s tím můžu pomoct.“

„To asi můžeš, ale nemusíš. Nechápu, co tě vedlo k tomu, abys sem přiletěl jako ten šprt Clark Kent v červené pláštěnce a zachraňoval svět, ale děkuju, ne. Možná se Clarkovi trochu podobáš, ale já nejsem žádná dáma v nesnázích.“

Nejhorší na tom bylo, že jsem ve skutečnosti pomoc potřebovala. Potíže mi dělalo smířit se s tím, že je ochotný mi ji poskytnout zrovna Aaron.

Napřímil se v celé své výšce. „Tak šprt Clark Kent?“ Na čele se mu udělala vráska. „To měl být kompliment?“

Zavřela jsem ústa.

„Ne.“ Obrátila jsem oči v sloup, ačkoli na tom možná něco bylo.

Vypadal tak trochu jako Supermanova tajná identita. Ne jako ten v té pláštěnce, ale jako ten, který chodí v obleku, má pravidelnou pracovní dobu a je docela… sexy na někoho, kdo dělá v kanclu. Nic z toho bych pochopitelně nikdy nepřiznala nahlas. Ani před Rosie.

Aaron několik vteřin zkoumal můj výraz.

„Asi to budu brát jako kompliment,“ prohlásil a jeden koutek úst mu maličko zacukal.

Ten domýšlivý dvojník Clarka Kenta.

„Žádný to nebyl.“ Popadla jsem myš a otevřela náhodnou složku. „Takový Thor nebo Kapitán Amerika? To by byl kompliment. Ale nejsi Chris Evans. A o Supermana už dnes nikdo nestojí, pane Kente.“

Zdálo se, že o mém tvrzení chvíli přemýšlí. „Ale podle toho, jak to znělo, ty pořád ano.“

Když jsem to ignorovala, vykročil někam za mě. Od stolu jednoho z kolegů, s nimiž jsem se dělila o kancelář, ale kteří pochopitelně odešli už před několika hodinami, popadl židli a sunul ji směrem ke mně.

Založila jsem si ruce na prsou. Aaron židli přistrčil vedle mé a pohodlně se na ni rozvalil. Židle pod ním zavrzala, působila poněkud křehce.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se ho.

„Na to ses už ptala.“ Upřel na mě znuděný pohled. „Co podle tebe asi dělám?“

„Já tvou pomoc nepotřebuju, Blackforde.“

Aaron vzdychl. „Mám dojem, že zažívám další déjà vu.“

„Ty,“ zajíkla jsem se. Pak jsem se znovu ušklíbla. „Já… uf.“

„Catalino,“ pronesl Aaron a v tu chvíli se mi vůbec nelíbilo, jak moje jméno zní z jeho úst. „Pomoc potřebuješ. A tak nám šetřím čas, protože oba víme, že bys o ni v životě nepožádala.“

V tom se nemýlil. Rozhodně bych o nic nežádala Aarona. Moc dobře jsem totiž věděla, jaký má na mě názor. Ať už jako na člověka, nebo na kolegyni, na tom nesešlo. Od začátku jsem naprosto přesně věděla, co si o mně myslí. I když o tom možná neměl tušení, já jsem ho tehdy před všemi těmi měsíci slyšela. Takže ano, odmítala jsem od něj cokoli přijmout. I kdyby to mělo znamenat, že jsem zaujatá. Stejně jako on. S tím se holt smířím.

Aaron se opřel a položil si ruce na područky. Tím pohybem se mu napjala látka košile a mým očím tahle změna v pnutí materiálu příliš lahodila, než aby tam bezděčně nezabloudily.

Ježíši. Na vteřinku jsem nechala klesnout víčka. Měla jsem hlad, unavovalo mě, že se musím tímhle zabývat, zrazovaly mě vlastní oči a už jsem vážně nevěděla, co si mám o tom všem myslet.

„Nebuď tak paličatá,“ řekl mi.

Tak paličatá. Ale proč? Protože jsem ho nepožádala o pomoc? Protože bych jeho pomoc měla přijmout, když se milostivě rozhodl, že mi ji nabídne?

To už mě namíchlo. Což byl asi ten důvod, proč jsem spustila bez přemýšlení. „To proto ses mě nezastal na schůzi, když na mě tohle celé hodili? Protože jsem nežádala o pomoc? Protože jsem moc paličatá na to, abych nějakou pomoc přijala?“

Aaron sotva patrně trhl hlavou, moje upřímnost ho nejspíš šokovala.

Okamžitě jsem litovala, že jsem něco říkala. Namouduši. Jenže mi to samo nějak vyklouzlo, jako by ze mě ta slova někdo vymáčkl.

V Aaronově tváři se i přes vážný výraz něco mihlo. „Nenapadlo mě, že bys chtěla, abych zakročil.“

Ovšemže ho to nenapadlo. Nenapadlo to nikoho. Dokonce ani Héctora, který mě málem pokládal za člena rodiny. Ale copak jsem tohle nečekala? Čekala, až moc dobře jsem si uvědomovala, že se lidé v podobných situacích dělí na dvě skupiny. Na ty, kteří jsou přesvědčení, že si zachovají neutralitu, když nic neřeknou, a ty, kteří se přikloní na jednu stranu. Ve většině případů na tu druhou. A samozřejmě že pokaždé nešlo o něco tak neškodného, jako byly ty blahosklonné, znevažující poznámky, které trousil Gerald. Občas to bylo mnohem, mnohem horší. Já jsem to věděla. Kdysi dávno jsem to poznala na vlastní kůži.

Zavrtěla jsem hlavou a zaplašila vzpomínky. „Změnilo by se něco, Aarone? Kdybych tě požádala, abys zasáhl?“ zeptala jsem se ho, jako by měl nějaké řešení, ačkoli žádné neměl. Dívala jsem se na něj a cítila, jak mi úzkostí buší srdce. „Nebo bys zasáhl, kdybych ti řekla, že už mě unavuje se pořád doprošovat?“

Aaron si mě mlčky prohlížel, skoro dychtivě zkoumal můj výraz.

Z jeho pátravého pohledu mi zrudly tváře, takže jsem ještě víc litovala, že jsem nemlčela.

„Víš co? Zapomeň, že jsem něco řekla.“ Odvrátila jsem od něj oči. Byla jsem sama sebou rozmrzelá a vyčítala jsem si, že jsem ze všech možných lidí takhle osočila právě Aarona, ačkoli mi nic nedlužil. Ani ň. „Stejně to hodili na mě. Tak je jedno, proč nebo jak to udělám.“ Beztak to určitě nebude naposled.

Aaron se narovnal a naklonil se ke mně o fousek blíž. Zhluboka se nadechl, zatímco já dech zadržovala a čekala, až řekne, co má na srdci.

„Ty jsi nikdy nepotřebovala, aby se tě někdo zastával, Catalino. To je jedna z věcí, kterých si na tobě nejvíc vážím.“

Jeho slova na mě nějak divně působila. Sevřela se mi z nich hruď, až to nebylo příjemné.

Podobné věci Aaron nikdy neříkal. Neříkal je nikomu, natožpak mně.

Otevřela jsem ústa, abych mu řekla, že tohle není podstatné, že mi to je fuk a jestli bychom toho už nemohli nechat, ale on zvedl ruku a zarazil mě.

„Na druhou stranu jsem tě nikdy nepokládal za někoho, kdo hází flintu do žita a nevydá ze sebe to nejlepší, když je postavený před náročný úkol. Ať už mu byl přidělen právem, nebo ne,“ prohlásil a obrátil se ode mě ke svému notebooku. „Tak jak to bude?“

Sklapla jsem čelisti.

Já jsem… neházela flintu do žita. Nenechávala jsem se tím zastrašit. Věděla jsem, že bych to mohla zvládnout. Jen jsem byla… byla jsem šíleně vyčerpaná. Nebylo snadné najít motivaci, když mě na tom všechno odrazovalo. „Já neházím…“

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ