Přeložila Hana Petráková

The Moving Finger

Copyright © 1942 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, MARPLE

and the AC Monogram Logo are registered trade marks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2023.

Translation entitled NENÍ KOUŘE BEZ OHÝNKU

Copyright © 2023 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-9374-5

Obsah

- PRVNÍ KAPITOLA

- DRUHÁ KAPITOLA

- TŘETÍ KAPITOLA

- ČTVRTÁ KAPITOLA

- PÁTÁ KAPITOLA

- ŠESTÁ KAPITOLA

- SEDMÁ KAPITOLA

- OSMÁ KAPITOLA

- DEVÁTÁ KAPITOLA

- DESÁTÁ KAPITOLA

- JEDENÁCTÁ KAPITOLA

- DVANÁCTÁ KAPITOLA

- TŘINÁTÁ KAPITOLA

- ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

- PATNÁCTÁ KAPITOLA

- POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Mým přátelům

Sidneymu a Mary Smithovým

PRVNÍ KAPITOLA

Jednoho dne jsem se konečně zbavil sádry. Doktoři cloumali mýma nohama do všech stran a nakonec usoudili, že se na mně dosyta vyřádili. Sestřičky mě přemluvily, abych začal opatrně používat své nohy. Ve chvíli, kdy mi už začínalo jít na nervy, že se mnou jednají jako s dítětem, mi Marcus Kent oznámil: odjeď na venkov.

„Čistý vzduch, poklid, žádné pracovní povinnosti – to je ten pravý recept pro tebe. Tvoje sestra se o tebe může postarat. Budeš jen jíst, spát… prostě vegetovat.“

Neptal jsem se ho, jestli budu ještě někdy schopný létat. Některé otázky člověk neklade, protože se bojí odpovědí. Ze stejného důvodu jsem se během posledních pěti měsíců nezajímal, jestli jsem odsouzený strávit zbytek života vleže na zádech. Bál jsem se, že mi sestřička ve snaze mě povzbudit řekne něco pokryteckého jako: „Ale jděte, co je to za otázku! Takhle mluvit nesmíte!“

A tak jsem nevyzvídal a nakonec to dobře dopadlo. Hýbal jsem nohama, mohl jsem stát a pak i udělat pár kroků, a jestli jsem se cítil jako odhodlané batole, které zatím moc neposlouchají kolena ani chodidla – no, tak to bylo způsobené dlouhým nepoužíváním svalů a mělo to jistě přejít.

Marcus Kent je ten nejsprávnější typ doktora, a tak mi mé nevyslovené otázky zodpověděl.

„Budeš zase úplně v pořádku,“ řekl mi. „Až do minulého úterý, kdy jsme si tě celého proklepli, jsme si nebyli jistí, ale teď už ti to mohu s jistotou potvrdit. Nicméně bude to dlouhý proces. Dlouhý a řekl bych i únavný. Pokud jde o hojení nervů a svalů, hraje zásadní roli mozek. Jakákoli netrpělivost nebo nervozita uzdravování zpomalí. Za žádnou cenu se z toho nesnaž ‚rychle dostat‘, jinak se ocitneš zpátky v nemocnici. Musíš teď brát život polehoučku a zvolna, takříkajíc legato. Nepůjde jen o rekonvalescenci kostí a svalů, ale tvoje nervy jsou oslabené dlouhým užíváním tlumicích léků.

Z těchto důvodů ti radím odjet na venkov, najmout si domek, zpovzdálí sledovat místní politiku, i skandály a drby. Intenzivně se zajímej o své nové sousedy. Pokud mohu radit, odjeď někam, kde nemáš žádné známé.“

„Už jsem o něčem podobném přemýšlel,“ podotkl jsem a přikývl.

Nedokázal jsem si představit nic nesnesitelnějšího než návštěvy svých kamarádů a jejich soucitné řeči a hovory o jejich vlastních problémech.

„Vypadáš báječně, Jerry, viďte? Rozhodně. Poslyš, drahoušku – co si myslíš, že teď zrovna provedl Buster?“

Ne, na nic podobného nemám náladu. Psi to řeší moudře. Zalezou si někam do kouta, lížou si rány a zpátky k ostatním se vrátí, až když jsou úplně v pořádku.

A tak jsme se s Joannou pustili do pročesávání nekonečné nabídky agentů s nemovitostmi opěvujících snad všechny domy na britských ostrovech. Nakonec jsme do užšího výběru zařadili i domek jménem Hlodášek v Lymstocku, a to hlavně proto, že jsme v Lymstocku nikdy nebyli a nikoho jsme tam neznali.

Když jsme pak s Joannou Hlodášek uviděli, sestra okamžitě prohlásila, že je to přesně to, co jsme hledali.

Ležel asi půl míle od Lymstocku u silnice vedoucí na vřesoviště. Byl to pečlivě opečovávaný nízký bílý domek s verandou ve viktoriánském stylu, jejíž zelený nátěr už časem trochu vybledl. Měl příjemný výhled na zvlněnou krajinu zarostlou vřesem a na špičku lymstockého kostela, která vykukovala vlevo dole.

Patřil neprovdaným slečnám Bartonovým, z nichž zůstala naživu už jen nejmladší Emily.

Slečna Emily Bartonová byla okouzlující stará dáma, která se až neuvěřitelně podobala svému domečku. Tiše a jaksi omluvně Joanně vysvětlovala, že ještě nikdy svou nemovitost nepronajímala, nikdy by ji to ani nenapadlo, „ale dnes je všechno úplně jiné, má drahá – daně – samozřejmě a pak moje akcie a cenné papíry, které měly být naprosto bezpečné a sám ředitel banky mi některé z nich doporučil… teď snad nemají vůbec žádnou cenu – jsou zahraniční, samozřejmě! Všechno je najednou tak obtížné. Představa, že bych měla nechat svůj dům cizím lidem – vy mě jistě chápete, má drahá, a neurazíte se, vypadáte tak mile – není příjemná, ale něco jsem udělat musela, a když jsem vás teď poznala, budu ráda, že tady budete bydlet zrovna vy. Dům potřebuje mladé lidi. Přiznám se, že jsem se nikdy neodhodlala pozvat sem nějaké muže!“

V tuto chvíli jí Joanna musela prozradit, jak to se mnou je. Slečna Emily se rychle upamatovala.

„Ach, bože, to je smutné. Letecké neštěstí? Tihle mladí muži jsou tak odvážní. No, váš bratr bude v podstatě invalidní…“

Zdálo se, že tahle myšlenka křehkou starou dámu uklidnila. Pravděpodobně se nebudu oddávat všem těm nekultivovaným mužským aktivitám, kterých se obávala. Nesměle se zeptala, jestli kouřím.

„Jako fabrika,“ řekla Joanna a dodala s prstem zapíchnutým do hrudníku: „Ale já taky.“

„Jistě, jistě, ptám se hloupě. Víte, já nejsem zrovna moc moderní. Všechny moje sestry byly starší než já a maminka se dožila devadesáti sedmi let – jen si to považte – a byla velice puntičkářská. Ano, ano, dneska kouří všichni. Problém je, že v domě není jediný popelník.“

Joanna ji ujistila, že si přivezeme spoustu popelníků, a dodala. „A slibuji, že nebudeme odkládat cigarety na okraje vašeho krásného nábytku. Nic mě nemůže víc namíchnout, než když vidím, jak to někdo dělá.“

A tak jsme se dohodli, že si pronajmeme Hlodášek na půl roku, a pak pobyt případně prodloužíme ještě o další čtvrtrok. Zároveň slečna Bartonová Joanně vysvětlila, že ona se ubytuje v pohodlném bytě u své bývalé služebné, „u spolehlivé Florence“, která se vdala poté „co s námi žila patnáct let, ohromně milé děvče a její manžel podniká ve stavebnictví. Mají hezký domek na Hlavní ulici a přenechají mi dva krásné pokoje v horním patře, kde budu mít všechno pohodlí, a Florence bude opravdu moc ráda, že u ní budu bydlet.“

Všechno proběhlo k naší i Emilyině spokojenosti, podepsali jsme smlouvu a zanedlouho jsme se s Joannou nastěhovali. Služebná slečny Emily Partridge souhlasila, že zůstane, takže o nás bylo postaráno. Další pomocnice přicházela každé ráno, působila sice trochu přihlouple, ale chovala se vlídně.

Partridge byla vyzáblá přísná žena ve středních letech a vařila znamenitě, i když se bránila pozdním večeřím. Slečna Emily totiž měla ve zvyku dávat si večer už jen vařené vejce. Partridge se však dokázala přizpůsobit, a nakonec i uznala, že potřebuji řádnou výživu, abych zesílil.

Asi po týdnu, když jsme se v domku zabydleli, nás slečna Emily Bartonová oficiálně navštívila a nechala nám svoji vizitku. Jejího příkladu následovala paní Symmingtonová, manželka advokáta, a dále sestra místního doktora slečna Griffithová, farářova manželka paní Dane Calthropová a pan Pye z bývalého Převorství.

Na Joannu udělal tenhle společenský zvyk velký dojem.

„Netušila jsem, že lidé chodí na takovéhle zdvořilostní návštěvy – a s vizitkami,“ prohlásila ohromeně.

„To je tím, zlato, že nevíš nic o venkově.“

„Nesmysl. Strávila jsem spoustu víkendů návštěvami na venkově.“

„To není ono,“ řekl jsem.

Jsem o pět let starší než Joanna. Pamatuji si, jak jsem jako dítě bydlel ve velkém bílém omšelém domě, od něhož se táhla pole až k řece. Vzpomínám, jak jsem se prodíral pod maliníky, aby mě zahradník neviděl, i jak voněly piliny ve stáji; pamatuji se na zrzavou kočku, která se po nich procházela, i jak zněly údery kopyt koní o hrazení ve stáji.

Jenže když mi bylo sedm a Joanně dva, odstěhovali jsme se k tetě do Londýna a od té doby jsme trávili vánoční a velikonoční prázdniny po divadlech, kinech a představeních pantomimy, návštěvami Kensingtonských zahrad s lodičkami a později na bruslařských dráhách. V srpnu nás brali do hotelu k moři.

Když jsem o tom tak uvažoval, měl jsem trochu výčitky svědomí. Opravdu se ze mě stal sobecký invalida?

„Obávám se, že pro tebe to tu musí být dost hrozné. Bude ti chybět spousta věcí,“ řekl jsem zamyšleně.

Joanna je totiž velice hezká a veselá dívka. Miluje tanec, koktejly, milostná dobrodružství a divoké projížďky v rychlých autech.

Sestra se zasmála a ujistila mě, že jí to vůbec nevadí.

„Jsem vlastně ráda, že jsem z města vypadla. Už mě všichni přestali bavit a rozchod s Paulem mě dost zdeptal, i když ty máš asi jiný názor.“

Opravdu jsem jí moc nevěřil. Joanniny známosti se odvíjely pokaždé stejně. Zbláznila se do nějakého bezpáteřního mladíka, zneuznaného génia, kterému uvěřila a brala vážně jeho stesky. Když se pak se vší vervou snažila ho prosadit a získat pro něj uznání a nedočkala se vděku, cítila se raněná. Prohlásila, že jí zlomil srdce – dokud se neobjevil další zachmuřený mladík, což bylo asi tak po třech týdnech!

Zlomené srdce své atraktivní sestry jsem tedy opravdu nebral vážně, ale všiml jsem si, že jí život na venkově připadá jako nová a vítaná zábava.

„No ale mimochodem, podívej se na mě – vypadám dobře, ne?“ zeptala se.

Změřil jsem si ji kritickým pohledem a nemohl jsem s ní souhlasit.

Vypadala jak ze sportovního žurnálu. Konkrétně na sobě měla upnutou kostkovanou sukni, jejímž smyslem bylo šokovat, maličký pletený svetřík s krátkými rukávy v tyrolském stylu, což bylo naprosto směšné, potom lehoučké hedvábné punčochy a zbrusu nové kožené polobotky.

„Ne,“ prohlásil jsem, „tohle není zdejší styl. Měla bys mít starou tvídovou sukni, buď špinavě zelenou, nebo vybledlou hnědou, k tomu pěknou kašmírovou blůzu v odpovídající barvě a třeba i kabát. A pak samozřejmě plstěný klobouk, tlusté punčochy a staré boty. Jedině tak bys zapadla na lymstockou Hlavní třídu a nevyčnívala bys takhle nepatřičně. A ten tvůj make-up je taky nevhodný.“

„Co je s ním? Použila jsem dvojku – odstín Dotek venkova.“

„No právě. Kdybys žila v Lymstocku, měla bys jen trochu pudru, aby se ti neleskl nos, a snad maličko rtěnky – ne moc dobře rozetřené – a skoro určitě bys měla přirozené obočí, místo aby sis ho tři čtvrtiny vytrhala.“

Joanna se zachichotala. Očividně jsem ji pobavil.

„Myslíš, že jim budu připadat ošklivá?“ zeptala se.

„Ne, jen divná.“

Joanna se vrátila ke zkoumání vizitek, které u nás nechali hosté. Jen farářova žena měla to štěstí, že zastihla Joannu doma.

„Je to trochu jako to dětské kvarteto o rodinkách, viď? Paní Spravedlnost – žena advokáta, slečna Tabletka – doktorova dcera a tak dál.“ S nadšením dodala: „Opravdu si myslím, že tohle je kouzelná vesnička, Jerry! Milá, zábavná a tak staromódní. Člověk si ani nedokáže představit, že by tu mohlo dojít k něčemu ošklivému, viď?“

I když mi bylo jasné, že plácá nesmysly, souhlasil jsem s ní. Ve vesnici, jako je Lymstock, se nemůže stát nic hrozného. Přesně o týden později se však objevil první dopis.

***

Vidím, že jsem začal špatně. Nepopsal jsem podrobně Lymstock a bez správného porozumění místní situaci není možné můj příběh pochopit.

Hned na začátku bych rád zmínil, že Lymstock je hluboce zakořeněný v minulosti. V době nadvlády Normanů v roce 1066 zaujímal Lymstock důležité postavení, a to především díky církvi. Lymstock byl sídlem převorství s dlouhou řadou ctižádostivých a vlivných duchovních. Lordi a baroni z okolí si zajistili přízeň nebe tím, že odkázali jistou část svých pozemků církvi. Lymstocké převorství zbohatlo, hrálo významnou roli a mělo silný vliv po řadu století. V příslušné době se však Jindřich VIII. postaral o to, že převorství muselo sdílet osud svých současníků a o majetek přišlo. Městečku od té doby dominoval hrad. Stále ještě bylo důležité, mělo svá práva, privilegia i bohatství.

Někdy po roce 1700 však společenský pokrok odsunul Lymstock na vedlejší kolej. Hrad se rozpadl. Železnice ani žádná hlavní silnice nikde poblíž nevedla a z Lymstocku se stalo nevýznamné a pozapomenuté provinční městečko, zajímavé pouze místními trhy. Obklopoval ho pruh vřesovišť a dál se táhla už jen poklidná krajina polí a farem.

Trh byl jednou týdně a ten den jste mohli potkat v ulicích dobytek. Dvakrát ročně se tu pořádaly dostihy, jichž se účastnili naprosto neznámí koně. Hlavní ulice s důstojnými domy byla okouzlující. Přední okna v přízemí domů nabízela tak trochu nepatřičný pohled do soukromí na podnosy s pečivem, zeleninou nebo ovocem. Cestou jste narazili na rozlehlý obchod s látkami, velké a okázalé železářství, nabubřelou poštu a řadu porůznu roztroušených neurčitých obchůdků, dvě řeznictví soupeřící o přízeň zákazníků a jeden obchod s potravinami. Lymstock měl i svého lékaře a právnickou kancelář Galbraith, Galbraith a Symmington, překrásný a nečekaně veliký kostel z roku 1420 se zachovanými anglosaskými pozůstatky, ošklivou moderní školu a dvě hospody.

Takhle tedy vypadal Lymstock. Všechny, kdo v městečku něco znamenali, slečna Emily Bartonová vybídla, aby nás navštívili, a Joanna jim s vhodným časovým odstupem návštěvu oplatila. Pořídila si na to nové rukavice, ale sametový baret naopak zamítla jako nevhodný.

Místní zvyklosti byly pro nás nové a bavily nás. Neplánovali jsme se tu usadit nastálo. Pobyt pro nás představoval jen takové dočasné přerušení běžného života. Chystal jsem se poslechnout svého doktora a zajímat se o své sousedy.

Náramně jsme si to s Joannou užívali.

Vzpomněl jsem si na radu Marcuse Kenta, že mám sledovat místní skandály. Rozhodně jsem však neočekával, že se do něčeho takového sám připletu, a ani by mě nenapadlo, jak k tomu dojde.

Nejpodivnější na celé záležitosti bylo, že nás ten dopis v první chvíli úžasně pobavil.

Vzpomínám si, že přišel ranní poštou, právě jsme snídali. Pomalu jsem ho otočil jako člověk, který má času nazbyt a každé vyrušení si užije jako vítanou změnu. Všiml jsem si, že dopis má místní razítko a adresu napsanou na stroji.

Otevřel jsem ho jako první, protože zbylé dva s londýnským razítkem jsem odhadl na účet a psaní od poněkud otravného bratrance.

Uvnitř byl papír s vystřiženými a nalepenými slovy a písmeny. Chvíli jsem na ně jen tupě zíral a nechápal, oč jde. Pak jsem vyhekl.

Joanna, která právě studovala jakési účty, vzhlédla.

„Co se děje?“ zeptala se. „Vypadáš vyplašeně.“

V dopise se psalo tím nejvulgárnějším způsobem, jaký si člověk umí představit, že já a Joanna nejsme bratr a sestra.

„To je obzvlášť nechutný anonym,“ řekl jsem.

Otřáslo to se mnou. Něco takového bych v poklidném městečku Lymstock nečekal.

Joannu to okamžitě zaujalo.

„Neříkej! Co se tam píše?“

Zaznamenal jsem, že v románech se sprosté anonymy zásadně ženám neukazují, pokud je to jen trochu možné. Předpokládá se, že ženy musí být uchráněny před šokem, který by mohl narušit jejich jemný nervový systém.

Je mi líto, ale vůbec mě nenapadlo, že bych dopis neměl Joanně ukázat. Rovnou jsem jí ho podal.

Můj předpoklad, že Joanna něco vydrží, se potvrdil. Dopis ji pobavil.

„No to je ale špinavost! Už jsem o anonymech mockrát slyšela, ale ještě nikdy jsem žádný neviděla. Vypadají vždycky takhle?“

„Nevím. Pro mě je to taky poprvé,“ řekl jsem.

Joanna se rozesmála.

„Asi jsi měl pravdu s tím make-upem, Jerry. Nejspíš si o mně myslí, že jsem nějaká poletucha!“

„A k tomu náš otec byl vysoký snědý chlap s vystouplou bradou, matka drobná modrooká blondýnka a já jsem po něm a ty po ní.“

Joanna zamyšleně přikývla.

„Ano, my si vůbec nejsme podobní. Nikdo by nás nepovažoval za bratra a sestru.“

„No, někdo rozhodně ne,“ dodal jsem přesvědčivě.

Joanna řekla, že jí to připadá strašně legrační.

Zamyšleně zvedla dopis za růžek a pohupovala jím. Pak se zeptala, co s ním uděláme.

„Myslím, že nejpříhodnější řešení je odhodit ho se znechuceným výkřikem do plamenů.“

A také jsem to hned udělal a Joanna mi zatleskala.

„Tos udělal báječně,“ dodala. „Jako na divadle. Štěstí, že ještě hoří v krbu, viď?“

„Hodit ho do koše na odpadky by zdaleka nemělo ten dramatický účinek,“ souhlasil jsem. „Mohl jsem ho samozřejmě zapálit sirkou a sledovat, jak hoří – nebo ještě lépe: jak pomalu hoří.“

„Když chce člověk něco spálit, většinou sirka zhasne, nebo ta věc nechytne a musíš škrtat pořád dokola.“

Vstala a popošla k oknu. Zůstala u něj stát, pak zprudka otočila hlavu.

„Kdo to asi napsal?“ zeptala se.

„To se asi nikdy nedozvíme,“ řekl jsem.

„Asi ne.“ Chvíli mlčela a potom dodala: „Když o tom tak přemýšlím, není to vlastně taková legrace. Víš, já jsem si myslela, že… že nás tu mají rádi.“

„Ale oni mají. Tohle je dílo nějakého pomatence.“

„Nejspíš máš pravdu. Uf – to je odporné.“

Vyšla si ven na sluníčko, já jsem si dal svou ranní cigaretu a pomyslel jsem si, že se vyjádřila přesně. Bylo to odporné! Někomu se nelíbilo, že jsme se sem přistěhovali, někomu se nelíbila mladá a rafinovaně půvabná Joanna a chtěl ji zranit. Zasmát se tomu byla asi ta nejlepší reakce, ale v podstatě to moc vtipné nebylo…

Dopoledne se u nás zastavil doktor Griffith. Domluvil jsem si s ním, že k nám přijde jednou týdně na kontrolu. Měl jsem Owena Griffitha rád. Byl snědý, nemotorný, pohyboval se dost nešikovně, ale měl hbité jemné ruce. Hovořil trochu nesouvisle a byl dost plachý.

Sdělil mi, že moje uzdravování postupuje slibně.

„Cítíte se dnes dobře? Zdá se mi to, nebo si děláte s něčím starosti?“ zeptal se nakonec.

„No, moc dobře ne,“ připustil jsem. „S ranní poštou přišel sprostý anonymní dopis a zanechal ve mně jistou pachuť.“

Doktor odložil brašnu na podlahu a obrátil ke mně svůj hubený snědý obličej. Byl evidentně znepokojený.

„Chcete říct, že jste taky jeden dostal?“

To mě zajímalo.

„Takže chodí i jiným lidem?“

„Ano. Už nějakou dobu.“

„Aha. A já si myslel, že tady má někdo pifku zrovna na nás, protože jsme tu noví.“

„Ne, ne, to s tím nemá nic společného. Jenom…,“ na okamžik se zarazil. „Co v tom dopise stálo? Jistě nic…“ Najednou zrozpačitěl a začervenal se. „Asi bych se neměl ptát…“

„Já vám to rád povím. Psalo se v něm, že ta načančaná coura, kterou jsem si sem přivezl, není moje sestra! A to říkám velice slušně!“

Doktorův obličej zbrunátněl.

„Taková ničemnost! Vaše sestra… doufám, že to nenese špatně.“

„Joanna sice vypadá jako andílek z vánočního stromečku, ale je nesmírně moderní a dost vydrží. Dopis ji náramně pobavil. Ještě nikdy se s něčím takovým nesetkala.“

„Ano, jistěže ne,“ dodal Griffith s uspokojením.

„Navíc je to ten nejlepší možný přístup – těm nesmyslům se vysmát,“ prohlásil jsem přesvědčeně.

„Ano,“ připustil Griffith, „jen…“

Zarazil se a já rychle navázal: „No právě – jsou to jen slova!“

„Problém je,“ pokračoval doktor, „že jakmile se něco takového objeví, začne to na sebe nabalovat další špínu.“

„Nejspíš ano.“

„Je to samozřejmě patologické.“

Přikývl jsem. „Nemáte tušení, kdo za tím je?“ chtěl jsem vědět.

„Ne. Kéž bych měl. Víte, anonymní dopisy mívají v zásadě jednu ze dvou možných příčin. Buď jsou osobní – zaměřené výhradně na jedinou osobu nebo na jistý okruh lidí, takže můžeme říct, že mají určitý důvod. Jde o někoho, koho sžírá nějaká konkrétní zášť – nebo si možná jen myslí, že má důvod pociťovat zášť – a rozhodne se, že ji bude ventilovat obzvlášť nechutným, pokoutním způsobem. Je to opovrženíhodné, odporné, ale nemusí jít nutně o vyšinutou osobu a většinou se autor dá snadno vystopovat – propuštěný sluha, žárlivá manželka a podobně. Jenže pokud je obětí kdokoli, ne určitý člověk nebo okruh lidí, jde o závažnější případ. Dopisy jsou posílané namátkou a jejich autor se tak snaží zbavit nějaké své frustrace. Jak říkám, je to patologické. A posedlost pisatele vzrůstá. Nakonec dotyčného pochopitelně vypátrají – a většinou je to někdo, do koho byste to v životě neřekl. Minulý rok došlo k takové záležitosti na opačném konci hrabství a ukázalo se, že jde o vedoucí kloboučnického oddělení ve velkém textilním podniku. Tichá kultivovaná dáma, která tam pracovala léta. Vzpomínám si, že podobný případ se vyskytl i v mé bývalé praxi na severu, ale tam se prokázalo, že jde o čistě osobní nenávist. No, jak říkám, už jsem pár takových věcí zažil a po pravdě řečeno mě to děsí!“

„Už to trvá dlouho?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že ne. Těžko říct, protože lidé, kteří anonym dostanou, to neroztrubují. Spálí ho v krbu.“

Odmlčel se.

„Já jsem taky jeden dostal. Advokát Symmington taky. A pár mých méně majetných pacientů se mi o tom taky zmínilo.“

„Vždycky šlo o podobné věci?“

„Ano. Sex – pořád dokola jen o sexu. O ničem jiném.“ Uchechtl se. „Symmington byl nařčený, že má nezákonný poměr se svou koncipientkou – chudák stará slečna Ginchová – je jí nejmíň čtyřicet, nosí skřipec a zuby má jako králík. Symmington rovnou dopis odnesl na policii. Moje dopisy mě nařkly ze zneuctění profesní etikety s pacientkami – popsáno do všech detailů. Byla to dětinská, absurdní obvinění, ale strašně zlomyslná.“ Zvážněl. „Ale stejně se jich bojím. Tyhle věci dokážou být nebezpečné.“

„Asi ano.“

„Víte, i když to na první pohled může vypadat jako nějaká přisprostlá dětinská zlomyslnost, jednoho dne se některý z těch dopisů trefí do černého. A pak – kdo ví, co se stane! A taky by mě zajímalo, jaký dopad můžou mít na nevzdělané, přihlouplé a podezíravé lidi. Ti věří, že co je psáno, to je dáno! Může se z toho vyvinout spousta nepříjemností.“

„Byl to primitivní dopis,“ poznamenal jsem zamyšleně. „Řekl bych, že ho napsal téměř negramotný člověk.“

„Vážně?“ podotkl Owen při odchodu.

Když jsem si později jeho poznámku promyslel, znepokojila mě.

DRUHÁ KAPITOLA

Nebudu předstírat, že v nás anonym nezanechal nepříjemný pocit. Zanechal. Ale současně je pravda, že se mi rychle vykouřil z hlavy. V té době jsem dopis nebral nijak vážně. Vzpomínám si, že jsem si říkal: Takové věci se v zapadlých vesnicích asi stávají. Nejspíš je za tím nějaká hysterka, která chce být zajímavá. A jestli jsou všechny ty anonymy tak hloupé a dětinské jako ten náš, nemůžou nadělat moc škody.

K dalšímu incidentu – pokud to tak mohu nazvat – došlo přibližně za týden, když nám Partridge přišla oznámit, že Beatrice, která chodila do naší domácnosti na výpomoc, dnes nedorazí. Tvářila se přitom velice upjatě.

„Řekla bych, pane,“ dodala ještě, „že to děvče je vyvedené z míry.“

Netušil jsem, na co Partridge naráží, ale usoudil jsem, evidentně chybně, že půjde o nějaké zažívací obtíže, o kterých se Partridge ve své přecitlivělosti nechce zmiňovat přímo. Řekl jsem, že je mi to líto a doufám, že jí brzy bude líp.

„Děvče je po zdravotní stránce naprosto v pořádku, pane,“ namítla Partridge. „Je rozrušená, protože byly zraněny její city.“

„Ach,“ vydechl jsem zmateně.

„Kvůli dopisu, který dostala,“ pokračovala Partridge. „Zřejmě šlo o nějaké pomluvy.“

Řekla to s takovým znechucením, že muselo jít o hodně velkou špinavost. Z jakéhosi důvodu jsem získal dojem, že se ty pomluvy týkají mě. Beatrici jsem u nás doma téměř nevnímal. Kdybych ji potkal ve městě, stěží bych ji poznal, a tak jsem se pochopitelně rozčílil. Invalida, který se belhá o dvou berlích, má přece ke svůdci venkovských děvčat hodně daleko.

„Takový nesmysl!“ odfrkl jsem podrážděně.

„Přesně to jsem sdělila matce toho děvčete, pane,“ prohlásila Partridge. „,Dokud tu domácnost vedu já, k žádným nepřístojnostem tam nikdy nedojde a také k nim nikdy nedošlo,‘ řekla jsem jí. ,A co se týče Beatrice, děvčata se dneska chovají jinak než dřív, takže nemůžu říct, co dělá jinde.‘ Ale ten mladík z autoopravny, se kterým Beatrice už nějakou dobu chodí, taky dostal anonym a zareagoval dost nerozumně.“

„V životě jsem neslyšel něco tak absurdního!“ prohlásil jsem rozzlobeně.

„Podle mého názoru, pane,“ navázala Partridge, „bychom se jí měli zbavit. Jak říkám: kdyby na tom něco nebylo, nerozčílilo by ji to tolik. Není kouře bez ohýnku, tohle já si myslím.“

Netušil jsem, jak strašně mě tohle rčení bude ještě pronásledovat.

***

Toho rána jsem se vydal na více méně dobrodružnou výpravu do vsi. (Vždycky jsme Lymstocku mezi sebou s Joannou říkali vesnice, i když to není úplně správné označení a místní by se na nás zlobili.)

Slunce svítilo, vzduch byl chladný a řízný a bylo v něm už cítit jaro. Popadl jsem berle a vyrazil. Joanně jsem nedovolil, aby mě doprovázela.

„Ne,“ namítl jsem, „nestojím o to, aby kolem mě poskakoval nějaký strážný anděl a povzbuzoval mě svým cvrkotem. Jak se říká: Nejrychleji jde ten, kdo jde sám. A já toho mám spoustu k vyřizování. Zajdu ke Galbraithovi, Galbraithovi a Symmingtonovi a podepíšu tam převod akcií, pak se zastavím u pekaře a postěžuju si na ten rozinkový chleba a nakonec vrátím tu knihu, kterou jsme si půjčili. A musím ještě do banky, takže mě nezdržuj, sestřičko, čas běží.“

Domluvili jsme se, že se pro mě Joanna zastaví autem a sveze mě zpátky do kopce, abychom byli doma na oběd.

„Určitě si stihneš popovídat se všemi lidmi z Lymstocku.“

„Rozhodně potkám každého, kdo tu něco znamená.“

Na Hlavní ulici se totiž setkávali všichni, kdo si potřebovali nakoupit, a přitom probírali novinky.

Nakonec jsem však nešel do městečka úplně sám. Asi po třech stech metrech jsem za sebou zaslechl zacinkání zvonku, zaskřípání brzd a pak vedle mě více méně spadla z kola Megan Hunterová.

„Zdravím,“ vyhrkla zadýchaně a přitom vstala a oprášila se.

Měl jsem Megan docela rád a bylo mi jí tak trochu líto.

Byla to nevlastní dcera advokáta Symmingtona, dítě paní Symmingtonové z prvního manželství. O panu Hunterovi (nebo někdy o kapitánu Hunterovi) nikdo moc nemluvil a já jsem usoudil, že nejlepší bude na něj úplně zapomenout. Říkalo se, že se nechoval k paní Symmingtonové hezky. Rozvedla se s ním pár let po svatbě. Měla své vlastní finanční prostředky a usadila se i s malou dcerkou v Lymstocku, aby „zapomněla“, a nakonec se provdala za jediného vhodného svobodného muže ve městě – Richarda Symmingtona. Z druhého manželství se narodili dva synkové, v kterých se jejich rodiče viděli, a mně připadalo, že se Megan musí někdy cítit trochu odstrčená. Rozhodně se nepodobala své matce, drobné chudokrevné ženušce, uvadlé krásce s tichým, melancholickým hlasem, kterou jsem slýchal mluvit pouze o potížích se služebnictvem a o svém zdraví.

Megan byla vysoká neohrabaná dívka, a i když jí bylo už dvacet, vypadala spíš na šestnáctiletou školačku. Měla hustou rozcuchanou hřívu hnědých vlasů, hnědozelené oči, hubený obličej a nečekaně okouzlující úsměv s jedním koutkem maličko nahoru. Oblečení mívala většinou ošuntělé a na nohou bavlněné punčochy s dírami.

To ráno vypadala podle mého spíš jako koník než lidská bytost. S větší péčí by z ní mohla být docela pěkná kobylka.

Table of Contents

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA