Přeložila Jana Jašová

REMINDERS OF HIM

Copyright © 2022 by Colleen Hoover

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2023

ISBN 978-80-249-5111-9

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

EPILOG

PLAYLIST KENNY ROWANOVÉ

PODĚKOVÁNÍ

Tahle knížka je pro Tasaru.

KAPITOLA PRVNÍ

Kenna

Vedle silnice byl do země zaražený dřevěný křížek s datem jeho smrti.

Scottyho by to vytáčelo. Vsadím se, že ho tam dala jeho máma.

„Můžete mi tady zastavit?“

Taxikář zajel ke krajnici a zabrzdil. Vystoupila jsem a šla ke křížku. Kývala jsem s ním ze strany na stranu, dokud se neuvolnil, a pak jsem ho vytáhla ze země.

Umřel přesně na tomhle místě? Nebo umřel na silnici?

Během předběžného soudního jednání jsem tomu nevěnovala moc pozornosti. Když jsem uslyšela, že se odplazil několik metrů od auta, začala jsem si pobrukovat, aby už ke mně nedolehlo nic dalšího ze slov žalobce. A abych nemusela poslouchat znova všechny podrobnosti, kdyby šel případ před soud, přiznala jsem vinu.

Protože technicky vzato to byla moje vina.

Možná jsem ho nezabila tím, co jsem udělala, ale rozhodně jsem ho zabila tím, co jsem neudělala.

Myslela jsem, že už jsi mrtvý, Scotty. Ale mrtví lidi se neplazí.

Vrátila jsem se k taxíku s křížkem v ruce. Položila jsem ho na zadní sedadlo vedle sebe a čekala, až se řidič zase rozjede, ale neudělal to. Podívala jsem se do zpětného zrcátka. Pozoroval mě s povytaženým obočím.

„Ničit pomníčky u silnic může člověku přivolat škaredou smůlu. Vážně to chcete sebrat?“

Odvrátila jsem se od něj a zalhala: „Jo. Ten křížek jsem tam dala já.“ Cítila jsem, jak mě pořád pozoruje, i když se zase rozjel.

Můj nový byt byl pouhé tři kilometry odsud, jen opačným směrem, než kde jsem bydlela předtím. Nemám auto, takže jsem se teď rozhodla najít si něco blíž centra, abych mohla do práce chodit pěšky. Pokud se mi nějakou práci povede najít. S mou minulostí a nedostatkem zkušeností to nebude lehké. A taky s tou smůlou, co jsem na sebe teď podle taxikáře přivolala.

Možná mi krádež Scottyho pomníčku ušpinila karmu, ovšem dalo by se namítnout, že nechat u silnice křížek pro kluka, který tyhle pomníčky nenáviděl, by karmu pokazilo taky. Proto jsem taxikáře poprosila, aby to vzal oklikou touhle vedlejší silnicí. Tušila jsem, že Grace nejspíš místo havárky nějak označila, a připadalo mi, že Scottymu dlužím aspoň tohle: odstranit tu upomínku.

„Hotově, nebo kartou?“ chtěl vědět řidič.

Podívala jsem se na taxametr, vytáhla peníze včetně dýška, a když zaparkoval, podala jsem mu to. Pak jsem popadla svůj kufr i ten ukradený dřevěný kříž a vydala se od auta k domu.

Můj nový byt nebyl v žádném velkém komplexu. Byl v samostatně stojícím domě, vedle něhož se z jedné strany nacházelo opuštěné parkoviště prodejce aut a z druhé obchod se smíšeným zbožím. Okna v přízemí zakrývaly tabule z překližky a kolem se válely plechovky od piva v různých stadiích rozkladu. Odkopla jsem jednu stranou, aby se mi nezasekla do koleček kufru.

To místo vypadalo ještě hůř než na internetu, jenže to jsem čekala. Když jsem telefonovala domácí, jestli mají něco volného, ani se mě nezeptala na jméno. „Vždycky máme něco volnýho,“ prohlásila. „Platí se hotově. Jsem v bytě jedna.“ A hned zavěsila.

Zaťukala jsem na byt jedna. V okně seděla kočka a zírala na mě. Vůbec se nehýbala, až jsem si začala říkat, jestli to není socha. Najednou ale zamrkala a sklouzla z parapetu.

Dveře se otevřely a ke mně vzhlédla postarší malá žena s nabručeným výrazem. Ve vlasech měla natáčky a na nose rozmazanou rtěnku. „Jestli něco prodáváte, nic nepotřebuju.“

Zadívala jsem se na její rozpitou rtěnku a všimla si, jak se vsakuje do vrásek kolem ženiných úst. „Volala jsem minulý týden kvůli bytu. Říkala jste, že máte něco volného.“

V obličeji, který vypadal jako svraštělá švestka, probliklo poznání. Zamumlala hmm a prohlédla si mě od hlavy k patě. „Nečekala jsem, že budete vypadat takhle.“

Nevěděla jsem, co si mám o jejím komentáři myslet. Zadívala jsem se na svoje džíny a tričko, zatímco žena někam poodešla. Vrátila se s taštičkou na zip. „Pět set padesát měsíčně. První a poslední nájem se platí teď.“

Odpočítala jsem peníze a podala jí je. „Nedostanu nájemní smlouvu?“

Zasmála se a zastrčila hotovost do taštičky. „Byt šest.“ Namířila prst nad svou hlavu. „Je to nade mnou, tak nedělejte kravál, chodím brzo spát.“

„Jsou v tom i služby?“

„Voda a odpad, elektriku si platíte zvlášť. Je připojená a máte tři dny na to, abyste si změnila účet na svoje jméno. Záloha pro poskytovatele energií bude dvě stě padesát.“

Do prdele. Takže mám tři dny na to, abych sehnala 250 dolarů? Už jsem začínala litovat, že jsem se rozhodla vrátit. Jenže když mě propustili z probačního domu, měla jsem na vybranou ze dvou možností: utratit všechny našetřené peníze tím, že se pokusím přežít někde v okolí. Nebo odjet pět set kilometrů daleko a utratit všechny peníze tady.

A radši jsem chtěla být ve městě, kde žijí všichni lidé, kteří měli něco společného se Scottym.

Domácí ucouvla zpátky do bytu. „Ať se vám v apartmánech Paradise líbí. Až se zabydlíte, donesu vám kotě.“

Okamžitě jsem položila ruku na dveře, dřív než stačí zavřít. „Počkat. Cože? Kotě?“

„No jo, kotě. Mládě kočky.“

Ucouvla jsem od jejího prahu, jako bych se tím mohla nějak ochránit před její nabídkou. „Ne, děkuju. Nechci kotě.“

„Mám jich hodně.“

„Nechci kotě,“ zopakovala jsem.

„Kdo by nechtěl kotě?“

„Já.“

Odfrkla si, jako by jí moje odpověď připadala naprosto bláhová. „Něco vám navrhnu,“ prohodila. „Nechám vám elektriku puštěnou dva tejdny, když si vemete kotě.“ V jakém kruhu pekla jsem to skončila? „Tak jo,“ zamumlala, protože zřejmě pochopila moje mlčení jako taktiku smlouvání. „Měsíc. Nechám vám běžet elektriku celej měsíc jen za to, že si vemete kotě. Hned teď.“ Zašla do bytu, ale dveře nechala dokořán.

Nechtěla jsem kotě, ani náhodou. Ovšem nemuset tenhle měsíc utratit dvě stě padesát dolarů za elektřinu by stálo i za víc koček.

Domácí se vrátila se zrzavočerným koťátkem a strčila mi ho do rukou. „Tady máte. Kdybyste něco potřebovala, já jsem Ruth, ale snažte se nic nepotřebovat.“

Zase začala zavírat dveře.

„Počkejte. Můžete mi říct, kde najdu telefonní automat?“

Zachechtala se. „V roce 2005.“ A zabouchla dveře definitivně.

Kotě zamňoukalo, ale ne jako na pozdrav. Znělo to spíš jako volání o pomoc. „Tak to jsme dva,“ zamumlala jsem k němu.

Vydala jsem se do schodů se svým kufrem… a svou kočkou. Možná jsem měla ještě pár měsíců počkat, než se sem vrátím. Ušetřila jsem si dva tisíce z toho, co jsem předtím vydělala, jenže většinu těch peněz už jsem teď utratila za cestu sem a za byt. Co když si hned nenajdu práci? A teď mám ještě zodpovědnost za to kotě.

Můj život právě začal být pětkrát obtížnější, než byl včera.

Dovlekla jsem se až k bytu, zatímco kotě se mě drželo drápky za tričko. Zastrčila jsem klíč do zámku, ale potřebovala jsem obě ruce, abych si dveře nejdřív přitáhla k sobě. Teprve pak šlo s klíčem otočit. Když jsem si otevřela a chystala se vstoupit do svého nového domova, zadržela jsem dech. Obrnila jsem se proti tomu, jak to tam bude páchnout.

Rozsvítila jsem a rozhlédla se kolem. Pak jsem pomalu vypustila dech z plic. Nebylo tady toho moc, co by mohlo páchnout, což bylo současně dobře i špatně.

V obývacím pokoji stál gauč, a to bylo doslova všechno. Obývák byl malý, kuchyňka ještě menší, jídelna žádná. A ložnice taky ne. Byla to garsonka s jedinou další místnůstkou, koupelnou se záchodem. Tak mrňavou, že se záchodová mísa dotýkala vany.

Byla to příšerná díra. Padesát metrů čtverečních absolutní špeluňky, ale pro mě to byl pokrok. Od desetimetrové cely s jednou spolubydlící přes probační dům se šesti spolubydlícími až k padesátimetrové garsonce, kterou mám jen pro sebe.

V šestadvaceti letech jsem poprvé měla oficiálně bydlet někde sama. Bylo to zároveň děsivé i osvobozující.

Netušila jsem, jestli si tenhle byt budu moct dovolit i za měsíc, ale budu se snažit. I kdyby to mělo znamenat, že zkusím požádat o každé volné místo, na které narazím.

Mít vlastní byt mi snad pomůže, až budu předkládat žádost soudu. Jako důkaz toho, jak jsem teď soběstačná. I když mě ta soběstačnost může stát hodně.

Kotě chtělo dolů, a tak jsem ho postavila na podlahu pokoje. Obešlo to tam a žalostně mňoukalo steskem po tom, co zřejmě opustilo o patro níž. Bodlo mě na prsou, když jsem tu chudinku sledovala, jak očichává kouty a hledá cestu pryč, zpátky domů. K mámě a sourozencům.

S tím zrzavým, černě žíhaným kožíškem vypadalo trochu jako čmelák, nebo jako by mělo halloweenský kostým.

„Tak jak ti budeme říkat?“

Věděla jsem, že nejspíš bude ještě pár dní bezejmenné. Beru pojmenování hodně vážně. Když jsem to dělala naposledy, věnovala jsem se tomu zodpovědněji než čemukoli v životě předtím. Možná proto, že jsem skoro celé těhotenství proseděla v cele a přemýšlet o jménech pro dítě bylo to jediné, co se tam dalo dělat.

Nakonec jsem se rozhodla pro Diem, protože jsem věděla, že sotva mě propustí, vydám se sem a udělám všechno na světě pro to, abych ji našla.

A tak jsem tady.

Carpe Diem.

KAPITOLA DRUHÁ

Ledger

Zajížděl jsem s náklaďákem do zadní uličky za barem, když jsem si všimnul, že mám na nehtech pravé ruky pořád ještě lak. Do hajzlu. Zapomněl jsem, že jsem si včera hrál se čtyřleťačkou na princezny.

Aspoň že mi ta purpurová barva ladila s pracovní košilí.

Když jsem vystupoval z auta, Roman zrovna vyhazoval pytle odpadků do popelnice. Uviděl dárkovou taštičku v mé ruce, a jelikož věděl, že to je pro něj, natáhl se po ní. „Můžu hádat? Hrnek na kafe?“ Nakoukl dovnitř.

Byl to hrníček. Jako vždycky.

Nepoděkoval mi. Nikdy mi neděkuje.

A nikdy jsme nemluvili o tom, co ty hrnky symbolizují: střízlivost. Kupoval jsem mu jeden každý pátek. Tohle byl devadesátý šestý hrnek, který ode mě dostal.

Asi bych s tím měl přestat, protože v jeho bytě není pro samé hrnky k hnutí, jenže už jsem zašel moc daleko, než abych to teď vzdal. Roman abstinoval skoro sto týdnů a já měl pro něj připravený hrníček ke stému výročí. S Denver Broncos, jeho oblíbeným týmem.

Roman ukázal k zadním dveřím baru. „Jsou tam dva, co otravujou ostatní zákazníky. Radši na ně dávej bacha.“

To bylo divné. Takhle brzo večer normálně mezi hosty žádné výtržníky nemíváme. Ještě nebylo ani šest. „Kde sedí?“

„Vedle jukeboxu.“ Pohled mu padl na mou ruku. „Pěkný nehty, kámo.“

„Že jo?“ Zvedl jsem ruku a zakmital prsty. „Na čtyřletou dělá dobrou manikúru.“

Otevřel jsem dveře baru a uslyšel z reproduktorů, jak skupina Ugly Kid Joe przní mou oblíbenou rockovou písničku.

To snad ne.

Prošel jsem kuchyní do baru a okamžitě je uviděl. Nakláněli se nad jukeboxem. Tiše jsem se vydal k nim a zjistil, že ona mačká pořád za sebou čtyři stejná čísla. Podíval jsem se přes jejich ramena na obrazovku a zjistil, že se oba hihňají jako potměšilé děti. „Cat’s in the Craddle“ se měla přehrávat ještě šestatřicetkrát za sebou.

Odkašlal jsem si. „To vám připadá legrační? Nutit mě to poslouchat dokola dalších šest hodin?“

Táta se při zvuku mého hlasu otočil. „Ledgere!“ Přitáhnul si mě k sobě a objal mě. Páchl pivem a olejem. A limetkovou šťávou? Jsou opilí?

Máma se odvrátila od jukeboxu. „To jsme nebyli my. My se to snažíme napravit.“

„No jasně.“ Přitáhnul jsem si ji k sobě a objal ji.

Nikdy mi nedali předem vědět, že přijedou. Prostě se najednou objevili, zůstali den dva, nebo taky tři, a pak zase vyrazili svým obytňákem dál.

Ještě nikdy se ale neobjevili opilí, to byla novinka. Otočil jsem se přes rameno na Romana, který teď stál za barem, a ukázal na svoje rodiče. „To máš na svědomí ty, nebo sem už takhle přišli?“

Pokrčil rameny. „Tak trochu obojí.“

„Máme výročí,“ sdělila mi máma. „Oslavujeme.“

„Doufám, že jste v tomhle stavu neřídili.“

„Ne,“ odpověděl táta. „Naše auto i obytňák jsou v servisu na pravidelný kontrole, tak jsme si vzali Lyft.“ Poplácal mě po tváři. „Chtěli jsme tě vidět, jenže už tady na tebe čekáme dvě hodiny a teď musíme jít, protože máme hlad.“

„Proto mi máte dát vědět předem, že přijedete. Mám svůj život.“

„Víš, že máme výročí?“ zeptal se táta.

„Vypadlo mi to. Promiň.“

„Co jsem říkal?“ Obrátil se na matku. „Zaplať, Robin.“

Máma sáhla do kapsy a podala mu desetidolarovku.

Sázeli se skoro o všechno. O to, s kým zrovna chodím. Jaké dovolené s nimi si pamatuju. O výsledky všech fotbalových zápasů, ve kterých jsem kdy hrál. Byl jsem si skoro jistý, že si prostě jen léta vyměňují stejnou desetidolarovku.

Táta ke mně zvednul prázdnou sklenici. „Ještě jednou, barmane.“

Sklenici jsem si vzal. „Co takhle vodu s ledem?“ Vydal jsem se za bar.

Zrovna jsem do dvou sklínek natáčel vodu, když dovnitř vešla dívka. Vypadala trochu ztraceně. Rozhlédla se kolem, jako by tu nikdy nebyla, a když si všimla prázdného rohu na druhém konci barového pultu, zamířila tam.

Sledoval jsem ji celou dobu, co šla přes místnost. Sledoval jsem ji tak upřeně, až jsem přelil a voda byla všude. Popadl jsem utěrku a začal po sobě ten nepořádek uklízet. Když jsem se podíval na mámu, pozorovala tu holku. Pak se podívala na mě a zase na příchozí.

Do háje. Snad se nebude snažit dávat mě s ní dohromady. Je to host, to se vůbec nehodí. Máma se mi často pokoušela dělat dohazovačku, když byla střízlivá, takže jsem si neuměl představit, jak moc urputná by mohla být po pár skleničkách. Potřeboval jsem odsud naše vypakovat.

Donesl jsem jim vodu a strčil mámě svou kreditní kartu. „Běžte do Jake’s Steakhouse a dejte si tam večeři na mě. Jděte pěšky, ať cestou vystřízlivíte.“

„Ty jsi tak milý.“ Máma se dramaticky chytila za srdce a podívala se na tátu. „Benji, ten se nám ale povedl. Pojď, půjdeme oslavit úspěchy naší výchovy s jeho kreditkou.“

„Jo, povedl se nám,“ souhlasil táta. „Měli bychom mít víc dětí.“

„Menopauza, zlato. Pamatuješ, jak jsem tě rok nenáviděla?“ Máma si vzala kabelku a oba se vydali pryč se sklenicemi vody v rukou.

„Měli bychom si dát rib eye steaky, když to platí,“ mumlal táta cestou.

Vydechl jsem ulehčením a vrátil se k baru. Dívka seděla tiše na jeho konci a psala si něco do zápisníku. Roman teď za pultem nebyl, takže jsem tušil, že si od ní zatím ještě nevzal objednávku.

Bude mi potěšením se toho ujmout.

„Co si dáte?“ zeptal jsem se.

„Neperlivou vodu a dietní kolu, prosím.“ Ani se na mě nepodívala, takže jsem se vydal pro její pití. Když jsem se vrátil, pořád si něco psala. Pokusil jsem se zahlédnout co, ale zavřela blok a zvedla ke mně oči. „Děku–“ zarazila se uprostřed slova, ale vzápětí zamumlala „–ju“ a strčila si brčko mezi zuby.

Připadalo mi, že zrudla.

Chtěl jsem se jí začít vyptávat, jak se jmenuje a odkud je, ale léta v roli majitele baru mě naučila, že klást otázky osamělým lidem v podniku vede k rozhovorům, ze kterých se pak jen těžko vysekávám.

Jenže většina lidí, co se tady objeví, mě neupoutá zdaleka tak jako ona.

Ukázal jsem na dvě skleničky, které si objednala. „Čekáte někoho?“

Přitáhla si je obě k sobě. „Ne, jen mám žízeň.“ Opřela se o opěradlo stoličky, přitáhla si zápisník blíž a zase se soustředila jen na něj.

Došlo mi to. Přešel jsem k druhému konci pultu, abych jí dopřál soukromí.

Roman vyšel z kuchyně a kývl hlavou jejím směrem. „Kdo je to?“

„Nevím, ale nemá snubní prsten, takže to nebude tvůj typ.“

„Děsně vtipný.“

KAPITOLA TŘETÍ

Kenna

Milý Scotty,

z toho starého knihkupectví udělali bar. No věřil bys tomu?

Zajímalo by mě, kam se poděla ta pohovka, na který jsme tady každou neděli sedávali.

Vážně, jako by celé tohle město bylo jedna velká hrací plocha Monopolů, a po tom, co jsi umřel, z ní někdo všechny figurky vzal a pomíchal.

Nic nezůstalo stejné. Nic mi nepřipadá známé. Poslední dvě hodiny jsem chodila po centru a snažila se to všechno vstřebat. Šla jsem do samoobsluhy, když jsem zahlídla lavičku, na které jsme vždycky lízali zmrzlinu. Posadila jsem se na ni a lidi po mně pokukovali.

Všichni tady vypadají tak bezstarostně. Prostě si chodí po ulicích, jako by jejich svět nebyl vzhůru nohama… jako by nemohli spadnout z chodníku do oblohy. Prostě jen chodí z místa na místo a nevšímají si matek, co se procházejí se svými dcerami.

Asi jsem neměla chodit do baru, zvlášť ne první večer po návratu sem. Ne snad že bych měla problém s alkoholem. Ta jediná příšerná noc byla výjimka. Jenže rozhodně nestojím o to, aby se tví rodiče dozvěděli, že jsem se dřív než k nim vydala do baru.

Ale já myslela, že je to pořád knihkupectví, kde si můžeš dát kafe. Takže jsem byla zklamaná, když jsem vešla dovnitř, protože jsem za sebou měla tu dlouhou jízdu autobusem a pak taxíkem. Doufala jsem ve víc kofeinu, než kolik může nabídnout dietní kola.

Ale možná tady v baru dělají kávu. Zatím jsem se na to nezeptala.

Asi bych ti to neměla říkat a slibuju, že ti všechno vysvětlím, než tenhle dopis skončí, ale jednou jsem políbila vězeňského dozorce.

Přistihli nás a přeložili ho jinam, a já se cítila provinile, že měl kvůli našemu polibku takové potíže. Jenže on se mnou mluvil, jako bych byla člověk, ne číslo, a sice mě nepřitahoval, ale věděla jsem, že já přitahuju jeho. Takže když se ke mně naklonil, aby mě políbil, začala jsem ho líbat taky. Chtěla jsem mu tak poděkovat a myslím, že to věděl, že mu to nevadilo. To bylo už dva roky od chvíle, kdy ses mě naposledy dotkl, takže když mě ten kluk přitiskl ke zdi a chytil za pas, myslela jsem, že budu cítit víc.

Je to smutné, ale necítila jsem.

Mluvím o tom jen proto, že chutnal jako kafe. Ale ne to hnusné, co se dává vězňům. Chutnal jako drahá káva za osm dolarů ze Starbucksu, s karamelem a šlehačkou a třešní. Proto jsem se s ním tak dlouho líbala. Ne protože by se mi to líbilo, nebo on, nebo jeho ruce na mém pasu, ale protože se mi stýskalo po drahé ochucené kávě.

A po tobě. Stýská se mi po drahé kávě a po tobě.

S láskou

Kenna

O

„Dáte si ještě?“ zeptal se barman. Měl paže potetované po celé délce až pod krátké rukávy košile. Košile v temně purpurové barvě, jakou ve vězení moc nevidíte.

Když jsem tam byla, nikdy mě to nenapadlo, ale vězení je pusté a bezbarvé místo a po nějaké době tam úplně zapomenete, jak vypadají stromy na podzim.

„Máte kafe?“ zeptala jsem se.

„Jistě. Se smetanou? Cukr?“

„Máte karamel? A šlehačku?“

Přehodil si hadr přes rameno. „To si pište. Sójovou, mandlovou, odtučněnou, klasickou…“

„Klasickou.“

Mladík se zasmál. „Dělám si srandu. Tohle je bar. Mám čtyři hodiny starý kafe v konvici a můžete ho mít se smetanou, s cukrem nebo bez, jen černý.“

Barva jeho košile a to, jak podtrhovala odstín jeho pleti, mi už najednou nic neříkaly. Debil. „Prostě mi nějaký přineste,“ zamumlala jsem.

Vydal se pro vězeňskou kávu. Dívala jsem se, jak otevírá víko konvice a čichá k jejímu obsahu. Ušklíbnul se a vylil ho do dřezu. Nalil do nádržky překapávače vodu, natočil jednomu chlápkovi pivo a spustil kávovar, než se vydal zinkasovat jakýsi stůl. Celou dobu se usmíval. Jen tak akorát, ne moc.

Ještě jsem neviděla, aby se někdo pohyboval tak plavně, jako by měl sedm rukou a tři mozky a všechny používal najednou. Je fascinující sledovat někoho, kdo je dobrý v tom, co dělá. Já jsem nevěděla, jestli jsem v něčem dobrá. Jestli je na světě něco, co bych mohla dělat a vypadat při tom takhle nenuceně.

Existovaly věci, ve kterých jsem chtěla být dobrá. Chtěla jsem být dobrá matka. Pro své budoucí děti, ale hlavně pro svou dceru, kterou jsem už na tenhle svět přivedla. Chtěla jsem mít zahrádku, kam bych mohla něco zasázet. Rostliny, které budou prospívat, nezahynou. Chtěla bych se naučit mluvit s lidmi tak, abych vzápětí netoužila odvolat každé slovo, co mi přejde přes rty. Chtěla bych něco cítit, když mě muž sevře v pase. Chtěla bych dobře zvládat život. Chtěla bych to dělat nenuceně, jenže do téhle chvíle jsem spíš všechny stránky svého života pomotala tak, že se v nich skoro nedalo vyznat.

Když byla káva hotová, barman se ke mně vrátil. Když mi naléval tekutinu do hrníčku, podívala jsem se na něj a poprvé doopravdy vnímala, co mám před sebou. Byl hezký tím způsobem, kterému by se holka, co chce zabojovat o svěření dcery do své péče, měla radši vyhýbat. Měl oči, co už v životě něco viděly, a ruce, co už rozdaly pár ran.

Vlasy měl stejně hladké jako pohyby. Dlouhé temné pramínky mu padaly do očí a pohybovaly se tím směrem, kterým zrovna natočil hlavu. Nesahal si na ně, neudělal to ani jednou za celou dobu, co jsem tam seděla. Prostě je nechal dělat si, co chtějí, dokud nepohnul hlavou, jen neznatelně, a nedostal je tam, kde je chtěl mít sám. Byly to husté, vstřícné vlasy, vlasy, které jako by v sobě chtěly cítit moje ruce.

Hrníček jsem už měla plný, ale kluk zvedl prst. „Momentíček.“ Otevřel miniledničku za sebou a vyndal z ní plnotučné mléko. Nalil trochu do hrníčku, zavřel lednici, otevřel jinou a – překvapení, vyndal šlehačku. Nastříkal mi ji na kávu, sáhl za sebe, a když se jeho ruka zase objevila, držel v ní třešničku, kterou opatrně položil na vrcholek kopce šlehačky. Přistrčil mi hrníček blíž a rozpřáhl ruce, jako by mi právě předvedl kouzlo.

„Karamel nemám,“ připustil. „Ale tohle je to nejlepší, co dokážu udělat, aby to bylo jako v kavárně.“

Nejspíš si myslel, že teď vyhověl rozmaru rozmazlené holky, která je zvyklá pít denně kafe ve Starbucksu. Neměl ponětí, jak dlouho to už bylo, co jsem měla naposledy slušnou kávu. I během těch měsíců v probačním domě jsme byly pořád holky z basy, kterým dávali vězeňské kafe.

Chtělo se mi brečet.

Super. Už brečím.

Sotva se barman začal věnovat někomu na druhém konci pultu, napila jsem se kávy se šlehačkou, zavřela oči a brečela. Brečela jsem nad tím, že život může být tak podělaně krutý a tvrdý a já mu chtěla už tolikrát dát kopačky, jenže chvíle jako tahle mi připomínaly, že štěstí není něco trvalého, čeho v životě dosáhneme, že je to prostě jen něco, co se tu a tam objeví. Někdy v miniaturních dávkách, které ale stačí na to, aby nás udržely na nohou.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Ledger

Vím, co mám dělat, když brečí dítě, ale nevím, co mám dělat, když brečí dospělá ženská. Zůstal jsem od ní co nejdál celou dobu, co pila kafe.

Od chvíle, kdy sem před hodinou vešla, jsem se toho o ní moc nedozvěděl, ale jedno jsem věděl jistě: nepřišla se sem s někým seznámit. Přišla sem hledat samotu. Během té hodiny k ní přistoupili tři lidé, a ona vždycky jen zvedla ruku a zahnala je, aniž s někým z nich vůbec navázala oční kontakt.

Popíjela kávu mlčky. Bylo teprve sedm, takže třeba se zatím jen chystá na to, až přejde k něčemu tvrdšímu. Doufal jsem ale, že ne. Zajímalo mě to, že si přišla dát k nám do baru pití, které jinak skoro nepodáváme, a odhánět od sebe muže, na které se předtím ani nepodívala.

S Romanem děláme v baru sami, než dorazí Mary Anne a Razi. V podniku ale začínalo být rušno, takže jsem té dívce nemohl věnovat tolik pozornosti, kolik bych rád… což byla veškerá má pozornost. Dával jsem si pozor, abych se pohyboval po celé místnosti rovnoměrně. Aby to nevypadalo, že až moc často mířím do jejího kouta.

Když dopila kafe, chtěl jsem se jí zeptat, jestli si dá ještě jedno, ale nešel jsem k ní hned. Nechal jsem ji sedět dobrých deset minut nad prázdným hrníčkem. Možná i čtvrt hodiny. Mezitím jsem po ní nenápadně střílel pohledy. Její obličej byl jako obrázek. Přál jsem si, aby visel někde v galerii, abych před ním mohl stát a dívat se na něj, jak dlouho budu chtít. Místo toho jsem si jen kradl pohledy a obdivoval, jak stejné části lidských obličejů, které jsou k vidění všude na světě, vypadají zrovna na ní tak dokonale sjednocené a lepší.

Lidi jen zřídka chodí zahájit večer v našem baru tak civilně oblečení, ale ona nebyla nijak vyparáděná. Na sobě měla vybledlé tričko s logem Mountain Dew a džíny, ale zelená barva trička podtrhovala zelenou jejích očí tak, jako by si ta dívka dala na hledání správného odstínu obzvlášť záležet. Byl jsem si ovšem naprosto jistý, že na nic takového vůbec nemyslela. Vlasy měla zrzavě hnědé. Husté, všude stejně barevné a stejně dlouhé, zastřižené pod bradou. Tu a tam si jimi projížděla rukou, a když to udělala, pokaždé vypadala, jako by se chtěla schoulit do sebe. A když jsem to uviděl, pokaždé se mi chtělo přejít k ní, zvednout jí bradu a obejmout ji.

Jaký je její příběh?

Nechtěl jsem to vědět.

Nepotřeboval jsem to vědět.

Nechodím s dívkami, které poznám v baru. Dvakrát jsem to pravidlo porušil, a dvakrát to dopadlo špatně.

A pak, na téhle bylo něco, co mě děsilo. Nedokázal jsem přesně popsat co, ale kdykoli jsem s ní mluvil, hlas jako by mi uvízl v hrudi. Ne že by mě tak uchvátila, spíš jako by se mě mozek snažil varovat, abych se s ní nevybavoval.

Červený praporek! Nebezpečí! Zákaz!

Ale proč?

Když jsem se natáhl pro hrníček, setkali jsme se pohledem. Na nikoho jiného se celý večer nepodívala, jen na mě. Možná by mi to mělo lichotit, ale spíš mě to zneklidnilo.

Hrál jsem profesionálně fotbal, provozuju bar, a bojím se pohledu z očí do očí s hezkou dívkou? Měl bych si to dát do profilu na Tinder. Hrál jsem za Broncos. Mám bar. Bojím se očního kontaktu.

„Co teď?“ zeptal jsem se.

„Víno. Bílé.“

Je těžké vlastnit bar a zůstávat střízlivý. Chtěl jsem, aby byli střízliví všichni, ale taky jsem potřeboval zákazníky. Nalil jsem jí víno a postavil sklenici před ni.

Zůstal jsem poblíž a předstíral, že utírám dosucha skleničky, které byly suché už od včerejška. Díval jsem se, jak se jí v krku pomalu pohybuje ohryzek, když na vinnou sklenku zírala, jako by si nebyla jistá. Okamžik zaváhání, nebo snad lítosti, ve mně probudil podezření, že má možná problém s alkoholem. Vždycky jsem dokázal poznat, když se lidé při pohledu na sklenici rozhodli zahodit svou pracně vydobytou střízlivost.

Pití stresuje jen alkoholiky.

Jenže ona se nenapila. Nebo ne vína. Pomalu usrkávala vodu, až byla sklenice prázdná. Sáhl jsem po její sklínce ve stejné chvíli jako ona.

Když se naše prsty dotkly, cítil jsem, jako by mi v hrudi uvízlo něco víc než hlas. Možná srdce, které se na chvíli rozbušilo rychleji. Nebo se mi tam chystala vybuchnout sopka.

Ucukla před mými prsty a stáhla ruku do klína. Vzal jsem jí prázdnou skleničku od vody a tu plnou s vínem taky. Ani nezvedla oči, aby se mě zeptala, proč to dělám. Vzdychla si, jako by se jí ulevilo, že už tam víno nevidí. Proč si ho vůbec objednávala?

Dolil jsem jí vodu, a když se nedívala, vylil jsem víno do dřezu a sklenici vypláchl.

Chvíli vodu upíjela, ale už se na mě nekoukala. Možná jsem se jí dotkl.

Roman si všiml, že na ni zírám. Opřel se loktem o pult a nadhodil: „Rozvod nebo smrt?“

Roman vždycky rád hádal, proč sem někdo přijde sám a vypadá trochu mimo. Nezdálo se, že by se ta neznámá právě rozvedla. To ženy většinou oslavují tím, že přijdou do baru s partou a s šerpou, na které je napsáno Exmanželka.

Tahle vypadala smutně, ale ne jako by truchlila.

„Podle mě rozvod,“ mínil Roman.

Nereagoval jsem na to. Nepřipadalo mi správné hádat, co zlého prožila, protože jsem doufal, že ani rozvod, ani smrt, a dokonce ani špatný den. Přál jsem jí jen samé dobré věci, protože to vypadalo, že nic dobrého ji nepotkalo už hodně, hodně dlouho.

Přestal jsem po ní pokukovat, když jsem obsluhoval jiné zákazníky. Dělal jsem to proto, abych jí dopřál soukromí, jenže ona toho využila, aby položila peníze na bar a vytratila se.

Zadíval jsem se na prázdnou stoličku, která po ní zbyla, a na desetidolarovou bankovku, kterou tam nechala jako spropitné. Byla pryč a já ani nevěděl, jak se jmenuje, nevyslechl jsem si její příběh a netušil jsem, jestli ji ještě někdy uvidím. A tak jsem oběhl bar a vystartoval ke dveřím, v nichž před chvílí zmizela.

Když jsem vyšel ven, obloha byla v jednom ohni. Zastínil jsem si dlaní oči. Už jsem zapomněl, jak oslepující je světlo, když člověk vyjde z baru před setměním.

Otočila se ke mně právě ve chvíli, kdy jsem ji uviděl. Byla ode mě asi deset kroků. Nemusela si stínit oči, protože měla slunce v zádech, zalévalo jí hlavu, jako by kolem ní měla svatozář.

„Nechala jsem peníze na baru,“ ozvala se.

„Já vím.“

Chvíli jsme se navzájem mlčky pozorovali. Nevěděl jsem, co říct. Jen jsem tam stál jako idiot.

„Tak co je?“

„Nic,“ odpověděl jsem. Okamžitě jsem zalitoval a přál si, abych místo toho řekl: Všechno.

Zírala na mě. Nikdy to nedělám, neměl bych to dělat, ale věděl jsem, že jestli ji nechám odejít, budu na ni pořád myslet. Na tu smutnou dívku, která mi nechala deset dolarů spropitného, i když jsem měl pocit, že si nemůže dovolit dát mi ani cent.

„Měla by ses vrátit v jedenáct.“ Nedal jsem jí šanci odmítnout nebo mi vysvětlit, proč nemůže. Zašel jsem zpátky do baru s nadějí, že v ní můj návrh vzbudí dost zvědavosti na to, aby se později večer opravdu ukázala.

KAPITOLA PÁTÁ

Kenna

Seděla jsem na nafukovací matraci se svým nepojmenovaným kotětem a zvažovala všechny důvody, proč bych se neměla do baru vracet.

Nepřijela jsem sem do města, abych si našla chlapa. Ani kdyby to měl být někdo tak hezký jako ten barman. Jsem tady kvůli své dceři, to je všechno.

Zítřek je důležitý. Zítra se potřebuju cítit jako Herkules, jenže ten barman ve mně neúmyslně vyvolal spíš pocit slabosti, když mi odnesl to víno. Nevím, co četl v mém obličeji, že se rozhodl mi ho odnést. Nechtěla jsem ho pít. Objednala jsem si ho jen proto, abych cítila, že mám všechno pod kontrolou, když se ho nenapiju. Chtěla jsem se na něj dívat a cítit jeho vůni a pak od něj odejít a připadat si silnější, než když jsem se usazovala k baru.

Teď jsem ale byla jen rozrušená z toho, že si ten barman všiml, jak to víno pozoruju. A zřejmě získal dojem, že mám problém s pitím.

Což nemám. Nepiju alkohol už roky, protože jediný večer s alkoholem a následnou tragédií mě připravil o posledních pět let života. A posledních pět let života mě přivedlo zpátky do tohohle města a tohle město mě znervózňuje. A uklidnit mě dokáže jedině to, když dělám věci, při nichž cítím, že mám svůj život a svá rozhodnutí pod kontrolou.

Proto jsem chtěla tomu vínu odolat sama, sakra.

Teď jsem věděla, že v noci se moc nevyspím. Protože mi chyběl důvod, abych se cítila jako vítěz. Kvůli tomu barmanovi jsem se cítila přesně opačně. Jestli se mám pořádně vyspat, potřebuju odolat něčemu, co chci.

Nebo někomu.

Už hodně, hodně dlouho jsem nikoho nechtěla. Netoužila jsem po žádném jiném klukovi od chvíle, kdy jsem poznala Scottyho. Ale ten barman byl dost sexy a hezky se usmíval a uvařil mi skvělé kafe a pozval mě, ať přijdu. Takže je to jednoduché: půjdu tam a odmítnu ho.

A pak se pořádně vyspím a budu připravená čelit nejdůležitějšímu dni ve svém životě.

Kéž bych si s sebou mohla vzít to kotě. Cítila jsem, že potřebuju nějakou oporu. Jenže kočička spala na novém polštáři, který jsem jí předtím koupila ve městě.

Moc jsem toho nenakupovala. Jen nafukovací matraci, dva polštáře a pokrývky, suchary a sýr a pak nějaké kočičí žrádlo a kočičí záchod. Rozhodla jsem se, že se v tomhle městě nebudu dívat dál než dva dny dopředu. Dokud nevím, co mi zítřek přinese, nemá smysl utrácet peníze, na které jsem půl roku dřela a šetřila si. Stejně už mi docházely, a proto jsem si nezavolala taxík.

Vydala jsem se z bytu k baru pěšky, nicméně tentokrát jsem si nevzala kabelku ani zápisník. Jen řidičák a klíč od bytu. Bylo to něco přes dva kilometry, ale počasí bylo příjemné a silnice dobře osvětlená.

Měla jsem trochu strach, že by mě někdo v baru mohl poznat, nebo i teď na ulici. Jenže jsem vypadala úplně jinak než před pěti lety. Dřív jsem si dávala víc záležet na tom, jak vypadám, ale po pěti letech ve vězení jsem se přestala tolik starat o barvení a prodlužování vlasů, umělé řasy a nalepovací nehty.

Nebydlela jsem tady dost dlouho na to, abych navázala jiná přátelství než ta se Scottyho kamarády, takže jsem pochybovala, že mě tu dneska vůbec někdo zná. Spousta lidí o mně určitě ví, ale to je rozdíl. Když nikomu nechybíte, není moc pravděpodobné, že vás někdo bude po letech poznávat.

Patrick a Grace Landrysovi by mě asi poznali, kdyby mě zahlédli, ale než jsem šla do vězení, setkala jsem se s nimi jen jednou.

Vězení. Na tenhle výraz si nikdy nezvyknu. Nedokážu ho ani vyslovit. Teoreticky by neměl znít tvrdě, samé měkké slabiky, ale ve skutečnosti zní zatraceně drsně.

Když myslím na to, kde jsem strávila posledních pět let, v duchu to radši nazývám zařízení. Nebo si pomyslím jen když jsem byla pryč, a nechám to tak. Nikdy si nezvyknu říkat „když jsem byla ve vězení“.

Jenže tenhle týden to budu muset dělat, až si budu hledat práci. Budou se mě ptát: „Máte nějaký záznam v trestním rejstříku?“ a já budu muset odpovídat: „Ano, strávila jsem pět let ve vězení za neúmyslné zabití.“

A pak mě buď přijmou, nebo ne. Spíš ne.

Pro ženy platí dvojí metr, dokonce i když jde o basu. Když žena přizná, že byla ve vězení, lidé si hned pomyslí spodina, děvka, feťačka, zlodějka. Když řekne muž, že byl ve vězení, lidi ke všem těm negativním hodnocením přidávají i pozitivní. Spodina, ale drsňák. Feťák, ale má koule. Zloděj, ale sympaťák.

I pro muže je to stigma, ale jsou chvíle, kdy se tím můžou chlubit. Ženy ne.

Přiblížila jsem se k centru města, podle hodin na budově soudu bylo půl dvanácté. Snad ještě neodešel, když mám půl hodiny zpoždění.

Předtím jsem si nevšimla, jak se ten bar jmenuje, asi proto, že svítilo sluníčko a já byla v šoku z toho, že už to není knihkupectví. Teď jsem zjistila, že neonový poutač nade dveřmi nese nápis WARD’S.

Zaváhala jsem, než jsem vešla dovnitř. Můj návrat bude pro toho chlápka signál. Signál, o kterém jsem nevěděla, jestli ho k němu chci vyslat. Jenže druhá možnost byla vrátit se do bytu a zůstat sama se svými myšlenkami.

V posledních pěti letech jsem strávila o samotě se svými myšlenkami času až moc. Toužila jsem po lidech a zvucích a všech těch věcech, které mi chyběly, a můj byt mi vězení trochu připomínal. I ten byl plný osamělosti a ticha.

Otevřela jsem dveře. Uvnitř to bylo hlasitější, zakouřenější a nějak ještě temnější než předtím. Nebyla tam žádná volná místa, a tak jsem se propletla mezi lidmi, našla toalety, čekala v chodbičce u nich, pak šla ven, čekala chvíli tam, zase vešla dovnitř a šla k toaletám. Konečně se jeden box uvolnil. Vklouzla jsem do něj.

Sledovala jsem barmana kmitajícího za pultem. Líbilo se mi, jak nenuceně působí. Dva chlapi se začali hádat, ale on jim jen ukázal na dveře, a oni odešli. To dělal často – na něco ukázal a lidi dělali to, co jim tak naznačil.

Ukázal na dva hosty a díval se přitom na svého kolegu. Ten se vydal k jejich stolu, aby je zkasíroval.

Ukázal na prázdnou polici, jedna ze servírek přikývla a za pár minut byla police zase plná lahví.

Ukázal na podlahu, druhý barman zmizel vzadu a vrátil se s mopem, kterým setřel vylité pití.

Ukázal na háček na stěně, na další – těhotnou – servírku a naznačil rty: „Děkuju.“ Ta pověsila zástěru na věšák a odešla.

Ukazoval, lidé makali a pak se přijaly poslední objednávky, protože se přiblížila zavírací hodina. Lidi se trousili ven. Dovnitř už nepřicházel nikdo.

Nepodíval se na mě. Ani jednou.

Začala jsem pochybovat, jestli jsem sem měla chodit. Vypadal tak zaměstnaně, a možná jsem ho předtím špatně pochopila. Myslela jsem, že mi navrhuje, abych se vrátila, z jistého důvodu. Ale možná to říkal všem zákazníkům: jako že ať se vrátí, až bude v baru víc živo.

Vstala jsem. Napadlo mě, že bych měla vyklouznout ven s ostatními hosty. Když ale spatřil, jak vstávám, ukázal na mě. Jediným prstem mi naznačil, abych se zase posadila, a já poslechla.

Ulevilo se mi, že mě intuice nezklamala, ale čím víc se bar vylidňoval, tím nervóznější jsem byla. Ten barman předpokládal, že jsem ostřílená žena, ale já byla pořád šestadvacetiletá puberťačka. Nezkušená holka, která začíná od nuly.

Nevěděla jsem, jestli jsem tady z těch správných důvodů. Myslela jsem si, že sem prostě jen přijdu, budu trochu flirtovat a pak odejdu. Jenže ten kluk mě lákal víc než kafe ze Starbucksu. Přišla jsem sem, abych ho odmítla, ale netušila jsem, že bude celý večer jen ukazovat nebo že ukáže na mě. Netušila jsem, že ukazování je tak sexy.

Napadlo mě, jestli by mi připadalo sexy i před pěti lety, anebo jestli jsem teď taková ubožačka, že mě dostane cokoli.

Když hodiny ukázaly půlnoc, zůstali jsme v baru už jen my dva. Ostatní zaměstnanci odešli, dveře byly zamčené a on se vydal s bednou prázdných sklenic dozadu.

Přitáhla jsem si pokrčené nohy k tělu a objala je rukama. Byla jsem nervózní. Nepřijela jsem do tohohle města, abych si našla chlapa. Přijela jsem kvůli něčemu mnohem důležitějšímu. Jenže se zdálo, že on moje rozhodnutí dokáže rozmetat jediným pohybem ukazováčku.

Jsem taky jenom člověk. Lidi potřebují společnost a já tady sice nebyla kvůli seznamování, ale toho chlápka šlo jen těžko ignorovat.

Vyšel z dvojitých lítaček jinak oblečený. Už neměl purpurovou košili s límečkem a vyhrnutými rukávy jako ostatní zaměstnanci. Natáhl si bílé tričko. Něco tak obyčejného, a přitom tak komplikovaného.

Když ke mně došel, usmál se a jeho úsměv mě obemknul jako hřejivá deka. „Vrátila ses.“

Snažila jsem se chovat jakoby nic. „Požádals mě o to.“

„Dáš si něco k pití?“

„Ne, díky.“

Poprvé jsem ho viděla, jak se dotkl svých vlasů, odhrnul si je dozadu a zíral na mě. V očích mu zuřil boj a já rozhodně nebyla neutrální, ale stejně popošel blíž a sedl si ke mně. Těsně vedle mě. Srdce mi začalo tlouct rychleji. Možná ještě rychleji, než když tenkrát před lety přišel Scotty počtvrté k mé pokladně.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

Nechtěla jsem, aby to věděl. Vypadal, že mu je asi tolik, kolik by bylo Scottymu, kdyby byl teď naživu. Což znamenalo, že by mu moje jméno mohlo znít povědomě. Třeba by si na mě vzpomněl, na to, co se stalo. Což jsem nechtěla. Aby mě někdo poznal, vzpomněl si, co jsem udělala. Aby někdo varoval Landrysovy, že jsem ve městě.

Není to malé město, jenže metropole taky ne. Moje přítomnost tady nezůstane bez povšimnutí dlouho, ale potřebovala jsem, aby to bylo dost dlouho pro moje účely. A tak jsem mu prozradila svoje prostřední jméno: „Nicole.“

Nezeptala jsem se, jak se jmenuje on, protože mi to bylo jedno. Nikdy ho tak neoslovím. Po dnešním večeru sem už nikdy nepřijdu.

Zatahala jsem se za pramínek vlasů. Byla jsem nervózní z toho, že jsem po takové době vedle někoho tak blízko. Jako bych zapomněla, co se v takové situaci dělá, a tak jsem vyhrkla to, co jsem mu sem přišla říct: „Nechtěla jsem ho pít.“

Naklonil hlavu ke straně, jako by ho moje přiznání zmátlo. A tak jsem to upřesnila.

„To víno. Někdy prostě…“ Zavrtěla jsem hlavou. „Je to hloupost, ale někdy si objednám alkohol jen proto, abych ho nevypila. Nemám problém s pitím. Spíš asi problém s potřebou kontroly. Když se ovládnu, necítím se tak slabá.“

Přejížděl mi pohledem po obličeji a pousmál se. „To si zaslouží respekt,“ prohlásil. „Já skoro nepiju z podobných důvodů. Večer co večer jsem mezi opilci, a čím víc jsem mezi nimi, tím míň chci být jedním z nich.“

„Barman, co nepije? To je vzácnost. Nebo ne? Myslela jsem, že mezi barmany je nejvyšší procento alkoholiků. Kvůli snadnýmu přístupu k pití.“

„Ve skutečnosti je profesně nejvíc alkoholiků mezi pracovníky ve stavebnictví. Takže moje vyhlídky na abstinenci nebudou nic moc. Už pár let stavím dům.“

„Ty vážně pracuješ na svým sebezničení.“

Usmál se. „Vypadá to tak.“ Pak se v boxu rozvalil trochu pohodlněji. „A co děláš ty, Nicole?“

Tehdy jsem měla odejít. Než toho řeknu až moc, než mi začne klást víc otázek. Ale líbil se mi jeho hlas a jeho přítomnost a měla jsem pocit, že zůstat tady by mě mohlo rozptýlit. Nějaké rozptýlení jsem teď zatraceně potřebovala.

Jen jsem nechtěla mluvit. Mluvení mě v tomhle městě může leda dostat do maléru.

„Vážně chceš vědět, čím se živím?“ Byla jsem si jistá, že ho mnohem víc než cokoli, co mu můžu vykládat, zajímá, jestli mi smí vklouznout rukou pod tričko. A já mu nechtěla vykládat, že se neživím nijak, protože jsem posledních pět let strávila v base, takže jsem se mu posadila na klín.

Překvapilo ho to, jako by vážně čekal, že tady budeme hodinu sedět a povídat si.

Výraz se mu z mírného ohromení změnil na souhlas. Jeho dlaně mi přistály na bocích a sevřely mě tam. Pod těmi doteky jsem se zachvěla.

Narovnal si mě, abych seděla trochu výš, a já ho přes jeho džíny cítila, a najednou už jsem si nebyla tak jistá, že dokážu odejít, jako ještě před pěti vteřinami. Představovala jsem si, že ho políbím a pak mu popřeju dobrou noc a s hrdostí odkráčím domů. Jen jsem se před zítřkem chtěla cítit trochu sebevědomější. Jenže když mi přejel prsty po kůži v pase, pod tričkem, najednou jsem byla slabší a slabší a v hlavě jsem měla tak zatraceně vymeteno. Ne vymeteno, jako by mi bylo všechno jedno, ale jako by uvnitř mé hlavy nezůstala jediná myšlenka. Jako by se všechno v mém nitru přestěhovalo do hrudi. Bylo to jako ohnivá koule, která se tam rychle rozhořívala.

Přejel mi rukama po zádech vzhůru a já zalapala po dechu, protože mnou jeho dotek proletěl jako elektrický výboj. Vzápětí se dotkl mého obličeje, přejel mi prsty po lícních kostech, pak konečky po rtech. Zíral na mě, jako by uvažoval, odkud mě zná.

Ale to se možná jenom přihlásila moje paranoia.

„Kdo jsi?“ zašeptal.

To už jsem mu pověděla, a tak jsem jen zopakovala svoje prostřední jméno. „Nicole.“

Usmál se, ale jeho úsměv se hned rozplynul. „Vím, jak se jmenuješ. Ale odkud jsi? Jak to, že jsme se nikdy dřív nepotkali?“

Nestála jsem o jeho otázky. Nemohla jsem mu na ně upřímně odpovídat. Posunula jsem rty blíž k jeho. „Kdo jsi ty?“

„Ledger,“ odpověděl těsně předtím, než roztrhnul vedví mou minulost, vytáhl z ní, co zbylo z mého srdce, hodil to na podlahu a políbil mě.

O

O zamilovaném člověku se říká, že do toho spadl, jenže když se nad tím zamyslíte, je to dost nešťastný obrat. Pády nejsou nikdy pozitivní. Pád evokuje náraz, propast, dno.

Ten, kdo jako první vymyslel pro lásku tenhle výraz, už asi nebyl zamilovaný. Jinak by to nazval nějak líp.

Scotty mi vyznal lásku někdy v půlce vztahu a výraz spadnout rozhodně nepoužil. Bylo to ten večer, kdy jsem se měla poprvé setkat s jeho nejlepším kamarádem. S jeho rodiči už jsem se seznámila a z toho byl taky rozrušený, ale zdaleka ne tolik, jako když mě měl představit klukovi, kterého považoval v podstatě za svého bratra.

K tomu setkání nikdy nedošlo. Je to už dávno, takže si nepamatuju proč. Ten jeho kamarád to musel kvůli něčemu zrušit a Scotty byl smutný. A tak jsem mu upekla sušenky a dali jsme si jointa a pak jsem ho vykouřila. Vždycky jsem byla nejlepší přítelkyně na světě.

Než jsem ho zabila.

Ale tohle bylo tři měsíce předtím, než umřel, a ten konkrétní večer byl Scotty sice smutný, ale zatraceně živý. Tlouklo mu srdce a puls mu pádil a hrudník se mu zvedal a měl slzy v očích, když mi říkal: „Já tě, do prdele, miluju, Kenno. Miluju tě víc než kdy koho předtím. Pořád mi chybíš, dokonce i když jsme spolu.“

To poslední mi zůstalo v hlavě napořád. Pořád mi chybíš, dokonce i když jsme spolu.

Myslela jsem si, že to je to jediné, co si z toho večera vybavuju, ale pletla jsem se. V paměti mi zůstalo ještě něco. Jméno. Ledger.