Chuck Wendig

Kniha nehod (nešťastných náhod) (tragických nehod, neštěstí)

Přeložil Roman Lipčík

Copyright ©2021 by Terribleminds LLC

All Rights Reserved
Copyright ©2023 for the Czech translation by Roman Lipčík
Copyright ©2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-8830-7

Obsah

PROLOG 1

PROLOG 2

PRVNÍ ČÁST

1

2

3

4

5

DRUHÁ ČÁST

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

TŘETÍ ČÁST

30

31

32

33

34

35

36

ČTVRTÁ ČÁST

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

PÁTÁ ČÁST

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

ŠESTÁ ČÁST

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

SEDMÁ ČÁST

77

78

79

80

Epilog: Muž posedlý čísly

Doslov a poděkování

Chuck Wendig

Kašlu na všechno a tuhle knihu věnuju sobě.

Otec, řekl Štěpán, jak přemáhal beznaději, je nutné zlo.

James Joyce: Odysseus

Nechť síly zla na cestě k tvému domovu zabloudí.

George Carlin

PROLOG 1

Jízda na blesku

Edmund Walker Reese choval zaujetí pro čísla. Nebyl účetní ani matematik, zájmy měl spíše prosté a právě teď a tady, v SNZ Blackledge, to znamená ve státním nápravném zařízení, seděl připoutaný k elektrickému křeslu a hlavou mu běžela čísla.

Dovedli ho sem dozorci.

Cestou minuli sedm dalších vězňů v celách smrti, každý měl jednu jen pro sebe.

Popravčí bude pouze jeden, bezejmenný muž, jenž zapne spínač, muž, který ukončí život Edmunda Reese.

Bylo úterý deset hodin večer. Druhé březnové úterý roku 1990.

(Ostatně čas byla rovněž čísla.)

Existovaly ale podrobnosti, které ještě neznal, a tak se přeptal staršího dozorce, jenž Edmundovi rozstřihoval nohavici vězeňské kombinézy, aby mu mohl na lýtko upevnit elektrody. (Nohu mu oholili už ráno, chvíli předtím, než Edmund Walker Reese, přáteli, jež neměl, nazývaný Eddie, pozřel svoje poslední jídlo v životě, misku obyčejného slepičího vývaru s nudlemi.)

Starší dozorce, který se jmenoval Carl Graves, měl tak šedivé a tak chmýřovité kotlety, že to vypadalo, jako by se mu k čelistem lepily útržky mlhy. (Vlasy na temeni měl ale tmavé, těch se věk ještě nezmocnil a nepřipravil je o barvu.) Byl to čtyřicátník, ale možná už překročil padesátku, to se dalo těžko odhadnout. Měl poněkud nakyslý dech: levná whisky, usoudil Walker. Carl nebyl nikdy opilý, to opravdu ne, ale pil pořád. (Taky kouřil, ale alkohol jako by ten zápach teď přehlušil.) Jelikož Graves pil, zdálo se, že se neustále nachází ve stavu mezi vyčerpaností a naštvaností. Díky whisky ale taky jednal na rovinu, a proto ho měl Edmund rád. Tedy pokud vůbec dokázal mít někoho rád.

„Dávejte pozor,“ nabádal Reese dozorce, který mu stříhal teplákovou kombinézu. „Levou nohu mám poraněnou.“

„Tam tě nakopla ta holka?“ zeptal se Graves.

Reese ale místo odpovědi požádal: „Povězte mi ještě něco. Další čísla. Kolik voltů má to křeslo?“

Dozorce odfrkl, a jak vstával, odpověděl: „Dva tisíce.“

„Znáte jeho rozměry? Kolik váží? Jak je široké? A tak.“

„Nevím. Nezajímá mě to.“

„Budou u toho diváci? Kolik?“

Graves se zadíval k oknu se staženými kovovými žaluziemi, proti němuž Edmund seděl.

„Dneska jich tu bude hodně, Eddie.“ Graves ho oslovil přezdívkou, třebaže nebyli v žádném případě přátelé, ale Edmund proti tomu nic nenamítal. „Vypadá to, že lidi opravdu chtějí vidět, jak tě to uvaří.“ V očích Carla Gravese zasvitla krutost, jako by někdo škrtl zápalkou. Edmund ten výraz znal a líbil se mu.

„Ano, ano,“ nedokázal Edmund skrýt podráždění. Svědila ho pokožka. Sevřel čelisti. „Ale kolik jich bude? Chtěl bych znát počet.“

„Tam za oknem jich bude dvanáct. Šest běžných občanů na pozvání ředitele věznice a guvernéra a šest novinářů.“

„To je všechno?“

„Další se budou dívat na uzavřeném televizním okruhu.“ Carl Graves ukázal na kameru v rohu, jejíž bdělé oko mířilo na křeslo soustředěně a bez mrknutí, jakoby v obavě, aby mu neuteklo něco z toho, co bude následovat. „Dalších třicet lidí.“

Reese to sečetl. „Dvaačtyřicet. Dobré číslo.“

„Opravdu? Když myslíte.“ Graves ustoupil stranou a druhý dozorce, pořez, který si stříhal vlasy snad sekačkou na trávu, s heknutím vstal a začal Edmundovi upevňovat elektrody na vyholenou hlavu. Carl popotáhl. „To víte, vy jste něco extra.“

Jsem extra, souhlasil v duchu Edmund. Věděl, že je to tak, nebo že to tak přinejmenším bývalo. Teď si tím nebyl už tak jistý. Kdysi měl cíl. Byl obdařen životem, světlem a posláním. Posvátným posláním, jak mu bylo řečeno. Dostalo se mu požehnání, posvěcení, byl současně světec i znesvětitel, ale jestli to tak skutečně bylo, proč se teď ocitl tady? Polapený jako moucha v dlani, která se pozvolna zavírala. Jeho dílo bylo přerušeno číslem pět. Dál se nedostal. Měl ještě nedokončenou práci.

„Jak to myslíte, extra?“ zeptal se, protože to chtěl slyšet.

„Tomuhle křeslu se říká starej čmouďák. Většina elektrických křesel má jméno, často se jim říká starej sršoun, ale u nás v Pensylvánii to je starej čmouďák. No a to křeslo bylo od dvaašedesátýho ve skladišti. Poslední hovado, který se na něm uškvařilo, byl násilník a vrah Elmo Smith. Pak se křeslo přestalo používat. Po Elmovi následovalo ještě dalších devět trestů smrti, ale všichni se z toho dostali na odvolání. Ale pak jste přišel vy, Eddie. Desítka, která přináší štěstí.“

V mysli Edmunda Reese se proháněla čísla, v tanečních vírech se spojovala do skupin – a opět, ty konfigurace postrádaly matematickou zákonitost. On je ale propátrával. Hledal v nich řád. Pravdu. Posvátné sdělení.

„Desítka ale není v klasickém pojetí šťastné číslo,“ poznamenal a znechuceně zkroutil rty. „Jaké jsem číslo?“

„Vždyť povídám. Číslo deset.“

„Ne, myslím, kolik jich bylo přede mnou. Kolik jich zemřelo tady na tom křesle?“

Graves se obrátil pro pomoc s odpovědí na zrzavého pořeza. Znal ji. „Na tomhle vyhřívaném křesílku se jich před ním usmažilo už tři sta padesát.“

„To znamená, že vy teď jste třistapadesátý první,“ upřesnil suše Graves.

Edmund se nad tím číslem zahloubal: 351.

Co znamenalo? Muselo mít nějaký význam. Protože kdyby žádný nemělo, kdyby mělo jen pro nic za nic zahučet do vězeňské latríny, zabilo by ho to. Zabilo by ho to tak, jak to nedokáže ani tohle křeslo. Zabilo by ho to brutálněji, než jak zahynuly ty holky–

Ne, opravil se v duchu. To nebyly holky. Byly to jen věci. Každá měla číslo. Každá měla účel. Každá posloužila jako oběť. Číslo jedna s culíky, číslo dva s nalakovanými nehty, číslo tři s mateřským znaménkem těsně pod levým okem, číslo čtyři s odřeným loktem a číslo pět–

Edmund se začal dusit vzteky a vzepjal se v křesle, jako by už do něj šel proud.

„Uklidněte se, Eddie,“ napomenul ho Graves. Pak se k němu starší dozorce naklonil a v očích mu opět zablýskl onen plamínek krutosti. „Vzpomněl jste si na ni, co? Na tu, co vám utekla.“

Edmund měl na chvíli dojem, že našel někoho, kdo mu opravdu rozumí. Graves si možná opravdu zasloužil právo oslovovat ho přezdívkou. „Jak to víte?“

„No, to já poznám. Dělám dozorce tady v celách smrti už nějakou dobu a předtím jsem léta sloužil v normální věznici. Dělám tu práci od osmnácti. Nejdřív se tomu bráníte. Držíte si to od těla. Ale je to jako příliv, zaplavuje vás to ve vlnách a kousek po kousku vás to podemílá. Netrvá dlouho a nasáknete tím. Jako vepřové žebro v marinádě. Prostoupí vás to. Takže to poznáte. Mám na mysli zlo. Poznáte, jak člověk ovládaný zlem přemýšlí. Jaký je. Po čem touží.“ Graves si olízl rty. „Víte, rajón, kde jste ty holky chytal–“

Ty věci.

„Je to kousek od místa, kde bydlím. Moji ženu to vyděsilo. Mýho kluka taky.“

„O ně jsem neměl zájem.“

„To asi ne. Jen o holky. Mladý holky. Čtyři jsou po smrti. A co se týká páté, ta měla štěstí, co?“

„Číslo pět vyvázlo,“ přitakal Edmund zarmouceně.

„A jen co vyvázla, vás chytili.“

„K tomu nemělo dojít.“

Gravesovi přelétl po obličeji škodolibý úšklebek. „A přesto jste teď tady.“ Dozorce ho při těch slovech plácl po koleni. „Měl byste si, Eddie, uvědomit, že co se má stát, to se taky stane. Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá.“

„To platí i pro vás.“

„Když myslíte.“

Zapnuli všechny pásy, ještě jednou zkontrolovali elektrody a seznámili ho s tím, co se bude dít. Naposledy se ho zeptali, jestli nechce přítomnost kněze, ale on jejich nabídku už jednou odmítl a teď o kněze žadonit nehodlal, protože jim to objasnil: Mám v tomhle životě patrona a démona tu nemáte. Potom mu téměř žertem vysvětlili, že za dveřmi je ředitel věznice a má u sebe telefon s přímou linkou na úřad guvernéra pro případ, kdyby na poslední chvíli padlo rozhodnutí (tady Graves vyprskl smíchy) o „odložení výkonu trestu“. Vysvětlili mu, že jeho spálené ostatky skončí na rozptylové louce, protože Edmund Reese nemá na tomto světě žádné příbuzné.

A pak vytáhli kovové žaluzie.

Edmund uviděl svědky a diváky, kteří se přišli podívat, jak zemře. Seděli tam, byli stejnou měrou vyděšení jako zvědaví, na pomezí obou těchto protichůdných pocitů se jich zmocnila stejná síla, jaká drží kuličkové ložisko mezi dvěma silnými magnety. Popravčí zapnul napětí, pak proud a potom přešel k ovládacímu pultu, aby přehodil spínač – nebyla to komická páka na stěně, za kterou by jako ve Frankensteinovi dramaticky zatáhl, ale docela obyčejný bílý vypínač, tak malý, že do něj stačilo ťuknout palcem.

Palec se nakonec pohnul a–

Edmund Reese ucítil, jak se okolní svět rozzářil mocným a jasným světlem. Všechno kolem spláchla bílá vlna. Najednou se mu zdálo, že padá – a pak měl opačný pocit, jaký musí zažívat kráva, když ji vcucne vír tornáda: jako by ho zvedaly neviditelné ruce a jako další si uvědomil, že už nesedí na křesle, že už není v tomto světě, že ale není mrtvý, ne–

Byl něco jiného, někde jinde.

PROLOG 2

Našel se chlapec

Lovec Mike O'Hara si nepotrpěl na rozmary, ale měl hroznou chuť na dušeného bažanta. Byl to rodinný recept, přecházel od jeho babičky na otce a teď na něj a jeho bratry Peteyho a Paula. Jenže těm byl dušený bažant ukradený, nebavilo je ani lovit jako táta, a tak Mike chodil na lov sám. Dnes zase. Zrovna dnes: právě na otcovy narozeniny. Nedožité. Odpočívej v pokoji, táto.

Mike nebyl špičkový lovec a střelit tady bažanta nebylo v dnešní době snadné. Tak tedy zacházel pořád dál a doufal, že z mlází nebo z živých plotů vyplaší nějakého parádního kohouta. Navíc s sebou neměl ani loveckého psa. Byl na všechno úplně sám, a tak šel na věc pomalu a metodicky, jak ho to otec učil.

Myšlenky se mu ale toulaly jinde. Myslel na tátu, kterého skolila mrtvice – krevní sraženina mu vnikla do mozku a nadělala tam paseku jako kulka. Přemýšlel o Peteyho dluzích a Paulových potížích s propitými játry. Vzpomínal, jak jako kluk chodil plavat do nedalekého lomu. Jak se mu myšlenky rozběhly, nedával velký pozor, kde je a kam míří – dokud nenarazil na řadu odumírajících jasanů. Nebohé stromy sežral a napůl zahubil škůdce, krasec jasanový, po němž z kdysi bujného listoví zůstaly jen holé větve připomínající kosti. Za nimi zahlédl rozpadající se bránu dolu Bludné balvany. Zarostla psím vínem a škumpou, jak si příroda brala zpátky, co jí náleželo.

Mike pokračoval v chůzi. Jak se opatrně kradl vpřed, pod nohama mu praskalo chrastí. Moc toužil po trofeji, aby uctil otce. Zasloužil by si to.

Postupoval krok za krokem. Myšlenky měl jinde–

Ze spláclé houštiny se cosi vzneslo do vzduchu.

Zazněl třepot křídel a letící tvor mířil k západu. Mike si všiml charakteristické skvrny u očí a bílého proužku kolem krku. O krok couvl, opřel si pušku o rameno a zvedl dvanáctku k výstřelu. Stiskl spoušť–

Ksakru, pojistka! uvědomil si.

Rychle odjistil, hlavní předběhl oblouk bažantova letu a–

Prásk!

Pták se ve vzduchu přetočil, ve vývrtce se řítil k zemi a hlavou napřed dopadl na louku do vyschlé trávy.

Povedlo se!

Dušený bažant.

V uších mu zvonilo, chřípí měl plné zápachu střelného prachu připomínajícího pukavec a musel mrkat, aby zrakem pronikl mlhavým dýmem a–

Před sebou zahlédl drobnou postavu.

„Kristova noho!“ vykřikl a nepřestával mrkat. Před ním stál malý chlapec celý od krve. Postřelil jsem děcko, bylo první, co ho napadlo, jenže to přece nedávalo smysl. Zprudka se nadechl a uviděl, že krev není čerstvá. Byla zaschlá. Ztvrdlá. Pokrývala mu z poloviny obličej, takže mu ztuhlý strup bránil otevřít oko.

Kluk měl na sobě obyčejné bílé tričko. Půlka byla téměř černá zaschlou krví. Rty měl rozpraskané, jako by je měl posypané solí, pokožku žlutou, jako by trpěl žloutenkou.

„Nazdar,“ oslovil ho Mike, protože nevěděl, co jiného by měl říct.

„Ahoj,“ odpověděl chlapec. Přeskakoval mu hlas. Ale maličko se usmál, jako by byl z nějakého důvodu sám se sebou spokojený.

„Není ti nic?“

Věděl, že je to hloupá otázka, tomu chlapci něco bylo. Ale možná pomůže trochu ho rozpovídat, aby získal jistotu, že není v háji. Připomněl mu vlastní dceru – Missy přitahovala průšvihy a jednou si o skleněný konferenční stolek natrhla kůži na hlavě tak ošklivě, že si to vyžádalo tři stehy. Platilo na ni nedat jí nikdy najevo, že jste rozčilený. Bylo nutné předstírat, že je všechno v pořádku, a ona tomu vždycky uvěřila. Neplakala, protože na sobě nedal znát, jak hrozivě její zranění vypadá, když měla obličej celý zalitý krví.

I tenhle kluk tak vypadal. Měl obličej celý zalitý krví.

Hlavně ho nesmíš vyděsit. Možná to neví.

Mike se znovu zeptal: „Není ti nic?“

„Dostal jsem se ven.“

Při těch slovech se Mikeovi sevřel žaludek, třebaže si nedokázal vysvětlit důvod. A příležitost to zjistit nedostane.

„Odkud ses dostal ven?“

„Z dolu.“

Mike zamrkal. Došlo mu to. Znal toho chlapce. Nebo přinejmenším věděl, kdo to je. Zapomněl, jak se jmenuje, ale věděl, že bydlí někde poblíž. Ztratil se – kdy to bylo? – asi před třemi čtyřmi měsíci. Ne, dokonce ještě dřív. Než skončila škola. Na začátku května. Tehdy se v okolí objevily vývěsky, tehdy mu na mobil přišlo z centrálního systému upozornění o pohřešované osobě. Mezi lidmi se o tom mluvilo, ale děti se ztrácejí neustále, a taky se proslýchalo, že kluk vyrůstal v mizerné rodině, takže možná prostě utekl z domova.

Mikea teď napadlo něco jiného. Možná utekl.

Možná se ztratil ve zrušeném uhelném dole.

Jenže jakým zázrakem přežil tak dlouho? To bylo nemožné.

Mike položil brokovnici na zem. Zvedl obě ruce. „Já jsem Mike. Pamatuješ si, jak se jmenuješ?“

„Snad jo.“

„Dobře.“ Přistoupil o krok blíž. „Už je to dlouho, co ses ztratil, viď?“

Pohled chlapcova jediného funkčního oka se rozostřil, jak se zadíval k obzoru. Nebo možná za obzor. Jako by se soustředil na nějaký bod mimo čas a prostor.

„Tak víš, co uděláme?“ navrhl Mike. „Odvedu tě odtud. Půjdeme pryč z téhle louky. Asi čtyři sta metrů odsud mám stát pick-up. Není to daleko, uděláme si krátkou procházku. Odvezu tě do nemocnice.“

Chlapec mlčel. Zdálo se, že ani neslyší, co mu říká. A tak se k němu Mike pomaličku blížil. Krok po kroku. Tichý hlas ho v duchu pobízel: Ksakru, ještě tak najít toho kohouta.

Dušený bažant...

Kradl se stále blíž.

Trochu přidřepl a natáhl ruku k chlapci. „Tak dobře. Pojď. Odvezu tě do bezpečí, kamaráde, klid–“

Chlapec škubl rukou.

Něco v ní držel. Natočil ruku, švihl zápěstím a až v té chvíli zahlédl Mike krumpáč. Předtím tam nebyl. Vyloučeno. Schovával ho za zády? Vynesl ho z dolu? Vypadal docela jako hornické nářadí. Na tak malého chlapce musel být těžký. Ale kluk ho svíral pevně, až mu zbělely klouby.

„Copak to máš?“ zeptal se Mike.

Chlapec se hbitě pohnul.

Mike ucítil silný tlak ve spánku. Pokusil se vykřiknout, snažil se couvnout, ale nepodařilo se mu jedno ani druhé. Cítil, jak mu po čelisti něco stéká. Hlava mu ztěžkla, poklesla a naklonila se vlevo.

Hochu, je tady pekelné vedro, napadlo ho, a hrozně dusno na to, že je říjen. Pak se mu podlomily nohy, zapotácel se dozadu a prudce dopadl na kostrč. Podrost pod ním zapraskal.

Řinula se z něj krev a chlapec stál před ním. Vypadal jako malý král, jak si hlídal území. Krumpáč už v ruce neměl.

Dušený bažant. Mike si vzpomněl, že cestou domů musí koupit láhev brandy na podlévání. Bude to určitě dobrota, uvažoval, olízl si rty, zatímco se mu ústa plnila krví, a chlapec stál celou dobu nad ním, než ho vymazala temnota, kterou s sebou přineslo umírání.

PRVNÍ ČÁST

DOHODA S UMÍRAJÍCÍM

Při neštěstí na dole Darr ve Van Meteru nedaleko Smithtonu, okrsek Rostraver v pensylvánském okrese Westmoreland, přišlo 19. prosince 1907 o život 239 mužů a chlapců. Nehoda je považovaná za nejtragičtější důlní neštěstí v historii Pensylvánie.

Při vyšetřování příčin se přišlo na to, že výbuch způsobily kahany, jež horníci používali v zóně, kterou den předtím uzavřel velitel důlních hasičů. Majitel dolu, Pittsburská uhelná společnost, nenesla za nehodu odpovědnost.

Neštěstí na dole Darr: heslo ve wikipedii

1

Tinnitus

Tohle je Oliver:

Patnáctiletý chlapec klečel na zemi, bradu svěsil na prsa, měkké vnitřní části paží tiskl na uši a prsty měl zapletené do rozcuchané čupřiny v týle. Pronikavě mu zvonilo v uších – nebyla to ale žádná zvonkohra, nýbrž naříkavý jekot, jaký vydává zubní vrtačka. Z jedné strany stály žluté uzamykatelné skříňky. Z druhé strany měl pítko. Shora ho zalévala záplava prudkého světla zářivek. Chvíli předtím se rozlehly dva výstřely: prásk, prásk. Při každém se mu na chvíli zastavilo srdce. Kdesi za ním panoval shon a studenti křičeli jeden přes druhého, jak přebíhali z učebny do učebny ve snaze najít místo, kde by byli v bezpečí. Oliver si je představil všechny mrtvé. Představil si mrtvé učitele. Krev na linoleu. Mozky rozstříknuté po tabuli. Představil si rodiče, jak vzlykají v televizních zprávách, a řadu sebevražd těch, kteří vyvázli, v duchu slyšel výroky lhostejných politiků o tom, jak se za oběti modlí.

Sledoval utrpení od prvního drobného zčeření, z něhož se stala vlna, spojovala se s jinými vlnami, až narostla do tsunami, jež se valila přes lidi, dokud pod ní všichni neutonuli.

Něčí ruka ho vzala za rameno a zatřásla jím. Zaslechl slova, jako by mluvil někdo z akvária – svoje jméno. Někdo se na něj obracel jménem. „Olly. Olivere. Olly!“ Lehce se zhoupl v kotnících dozadu a posadil se částečně zpříma. Byl to jeho učitel biologie pan Partlow. „Branné cvičení už skoro skončilo, Olivere. Není ti nic? No tak, chlapče, pojď, já–“

Potom ho ale učitel pustil a o půl kroku ustoupil. Pan Partlow zíral na podlahu. Vlastně ne na podlahu, na Olivera. Oliver se taky podíval. V rozkroku měl mokro. Vlhké cestičky se mu rozbíhaly dolů po nohavicích. Před sebou zahlédl skupinu studentů, jak se zastavila a hleděla na něj. Landon Grayová, která seděla ve třídě za ním, vypadala sklíčeně. Amanda McInerneyová, hvězda školního divadelního kroužku, která zasedala i ve školní samosprávě, se zatvářila znechuceně a uchichtla se.

Pan Partlow mu pomohl vstát a odváděl ho pryč. Oliver si otřel z tváří slzy, o kterých ani nevěděl, že je uronil.

2

Právník

Tohle je Nate:

Týž den seděl Nate v advokátní kanceláři v Langhorne. Právník byl baculatý a vydrhnutý úplně doběla, takže měl barvu, jako když se rozřízne brambora. Klimatizace v okně kanceláře vrčela a řachtala a člověk musel zvýšit hlas, aby ho bylo slyšet.

„Děkuji vám, že jste přišel,“ obrátil se k němu právník pan Rickert.

„Hmm, hmm.“ Nate se snažil nezatínat pěsti. Byla to ale marná snaha.

„Váš otec je nemocný,“ říkal právník.

„Dobře,“ opáčil Nate bez zaváhání.

Rickert se naklonil blíž.

„Má rakovinu. Rakovinu střev.“

„Fajn.“

„Brzy zemře. Velmi brzy. Je u něj ošetřovatelka.“

Nate pokrčil rameny.

„Tak jo.“

„Tak jo,“ opakoval po něm právník a Nateovi nebylo jasné, jestli právníka jeho reakce překvapila – anebo na ni byl připravený. „Pane Gravesi–“

„Chápu, že čekáte, že budu z toho sdělení zdrcený, ale nejsem. Ani trochu. Otec byl – nebo nejspíš ještě je – neskutečný všivák. Nemám ho rád, ani co se za nehet vejde. K tomu netvorovi v lidském rouše cítím jen nenávist a mám pro něj jen pohrdání. A popravdě, na tento den jsem se těšil pomalu dvacet let, možná déle. V duchu jsem si představoval, jak to bude probíhat. Modlil jsem se ke každému bohu, který by mě vyslyšel, aby můj otec, ten neřád, zašel bolestnou a nelehkou smrtí, aby umíral pomalu, aby do cílové rovinky nedoběhl sprintem, ale aby to pro něj byl spíš škobrtavý maraton, aby při posledních nemotorných metrech zbarvil stěny vykašlanou krví, aby tonul ve vlastních tělních tekutinách, aby musel nosit pytlík, do kterého by mu z boku vytékaly sra... jeho vlastní výkaly, pytlík, který praskne nebo se z něj vytrhne hadička při každému pohybu jeho sešlého odumírajícího těla. A víte co vám povím? Doufal jsem, že to bude rakovina. Nějaká pomalá, úporná forma, nic bleskového jako třeba slinivka. Něco, co ho bude zevnitř prožírat stejně systematicky, jako on prožíral naši rodinu. Oko za oko, rakovina za rakovinu. Vzhledem k tomu, že kouřil, myslel jsem, že dostane rakovinu plic. Anebo jater, z pití. Ale rakovina střev? Ale jo, beru. Byl... nebyl nikdy nic jiného než lejno, takže pro tenhle pytel infikovaných exkrementů, který se vydává za člověka, je to docela příhodná smrt.“

Právník mrkl. Rozhostilo se ticho. Rickert si olízl rty. „Konec monologu?“

„Jděte k čertu.“ Nate se zarazil a zalitoval, že na toho člověka tak vyjel, když si to nejspíš nezasloužil. „Ano, konec.“

„Ten proslov mě nepřekvapil. Váš otec mě připravil na to, že budete mluvit takhle.“ Zlehka se zasmál vysokým hihňavým tónem a slova doprovázel gesty, takže jeho prsty připomínaly můry v letu. „Ne přímo doslova, ale v jakém smyslu.“

„O co tedy jde? Proč jste mě pozval?“

„Otec vám chce nabídnout dohodu, než odejde.“

„Nemám o žádnou dohodu zájem, i kdyby nabízel cokoli.“

„Dohoda je pro vás výhodná. Nechcete slyšet, o co jde?“

„Nechci.“

Nate se zvedl a odkopl židli kus za sebe. Odlétla prudčeji a zarachotila hlasitěji, než zamýšlel, ale už se stalo a nehodlal se za to omlouvat.

Obrátil se k odchodu.

„Jde o dům,“ prohlásil právník.

Nate se zarazil s rukou na klice.

„Dům?“

„Správně. Dům, kde jste vyrůstal.“

„Může mi ho odkázat v poslední vůli.“

„Na dům se závěť nevztahuje. Prodá vám ten dům. Dům a s ním přes pět hektarů pozemků, na nichž stojí.“

Nate pokrčil rameny. „Je mi líto. Na to nemám.“ Dům – jak poznamenal právník, dům, kde Nate prožil dětství – se nacházel v oblasti, která v očích realitních makléřů výrazně stoupla v ceně. Okres Bucks. Dříve tam bývala jen hospodářská půda a bažiny, teď se ale ceny zvedly, zvedly se daně a usazovali se tam boháči z Filadelfie i New Yorku. Gentrifikace se netýkala jen městských center. „Vyřiďte mu tedy, ať ho prodá. Aspoň bude mít peníze na nějakou hodně parádní rakev.“

„Jeden dolar si snad dovolit můžete?“

Nate na Rickerta zamžoural. Prohrábl si rukou vousy a ušklíbl se. „Dolar?“

„Ano, správně, dolar.“

„Jestli tomu správně rozumím, jde o to, abych se vyhnul... nevím, nějaké dani? Zaplatím dolar a bude to čistý a průzračný obchod.“

„Tak se to dá chápat.“

„Jasně, ,chápat'. Hmmm. Jsem městský polda. Na tyhle administrativní fígle moc nejsem, mám spíš blíž k problémům pracujících. Ale poznám, když něco smrdí. Táta mi přece mohl ten barák darovat a bylo by to. Nebo mi ho mohl normálně odkázat, jak to dělá většina lidí, a já bych se dostal do hledáčku berňáku, jen kdybych ho prodal za víc, než je řádná tržní cena toho domu. Ale tohle – opravte mě, jestli se mýlím -, tohle znamená, že když ten dům koupím za dolar a pak ho prodám za jakoukoli částku, která bude vyšší než dolar, vrhnou se na mě a budou po mně za ten rozdíl chtít zaplatit daň ze zisku. Mám pravdu?“

Mezi boubelatými právníkovými tvářemi se usadil posmutnělý úsměv.

„Víceméně ano. Daňový úřad si svůj desátek nenechá ujít.“

„Nekoupím ten dům. Nekoupím od táty vůbec nic. I kdybych umíral žízní, nekoupil bych od něj skleničku vody. Nevím, co tím sleduje kromě toho, že mi chce na krk pověsit barák, o který nemám zájem. Vyřiďte mu, prosím, ať si takovou nabídku strčí do té své rakovinou prožrané řiti.“

„Budu ho v tom smyslu informovat.“ Právník vstal a podával mu ruku. Nate se na ni podíval, jako by se do ní její majitel právě vysmrkal bez kapesníku. „Nabídka bude platit, dokud Carl nezemře.“

Nate beze slova vyšel z kanceláře.

3

Krabice s očima

Tohle je Maddie Gravesová:

Má nakrátko sestřižené vlasy barvy stříbřité mlhy – barví si je tak, protože se domnívá, že je to hezké. (A ono je.) Je vysoká a štíhlá, paže a nohy má vypjaté jako lana visutého mostu. To má z práce: Maddie, nebo Mads, jak se jí říká, je sochařka. Jako materiál využívá hlavně to, na co narazí. Něco takového stojí právě teď před ní: lepenková krabice, konkrétně z Amazonu, rozřezaná tužkovým skalpelem X-Acto do podoby malé postavy muže s obličejem a tělem ve tvaru krabice. Končetiny přidělala krabicounovi k tělu drátem, který ukradla ze starého plotu z pletiva a zakroutila ho dlouhými kleštěmi.

Do jedné ruky mu vložila tužkový skalpel.

Jako by to byl malý netvor. Hrozivá panenka Chucky připravená tou čepelí bodat a bodat a bodat.

Hleděla na svoje dílo.

Hleděla.

A ještě nějakou chvíli hleděla.

„Do prdele,“ ucedila.

Za ní jiní umělci pilně pracovali na svých projektech, na stolech, u stojanů, na laptopech, a společná výtvarná dílna bzučela činorodostí jako včelí úl. Jedna z nich, kamarádka Dafne (pětapadesátiletá pankáčská babička, jíž z ušních lalůčků trčely akrylátové plugy dva a půl centimetru v průměru v barvách duhy, nos měla protknutý piercingem ve tvaru psí kosti, na sobě tričko s roztřepenou obrubou s motivem ujetého podcastu Welcome to Night Vale, jehož nápis vybízel VELEBME VŠICHNI ZÁŘÍCÍ OBLAK a na nohou bagančata jako přidavač na stavbě, potřísněné barevnými fleky, jako by ji pozvracela duha), se k ní s rukama v bok zezadu přitočila a zeptala se jí:

„Copak je?“

„No, já... eeee,“ začala vysvětlovat Maddie, ale pak toho nechala.

„Přijde mi to trochu banální, jestli jsi chtěla říct právě tohle. Taková simplifikovaná kritika konzumerismu. Jako chápu, Amazon zaneřáďuje prostředí těmi svými obrovskými škatulemi, které na kliknutí myší posílá do celého světa, ale je to trochu snadný terč. A k tomu ještě... no, myslím, že máš na víc, než mu vrazit do ruky nožík, co říkáš?“ Dafne ztišila hlas a zamumlala: „Nevím, jak ty, ale já si z Amazonu tu a tam něco objednám.“

„Ne! To ne,“ bránila se Maddie a zamračila se. „To není... o to nejde. Je v tom něco jiného. Nějak se mi nezdá. Je divnej.“

„Divnej je. Proto se ti nezdá.“

„Ne, to...“ Polkla. „Není to jenom tím, že je divnej. Je šílenej.“

„Na šílenosti jsem expertka. Beru lithium. V čem je problém?“

Maddie se mírně zasmála. „No tak se podívej na jeho oči.“

Kleštěmi ukázala na Krabicounovy oči. Byly taky z drátu, zkrouceného do tvaru malé stonožky, a opatrně přišroubované ke kartonu.

„Vidím. No a?“

„Já je neudělala.“

„Co jsi neudělala?“

„Ty oči.“

„Ty jsi je neudělala?“

„To ti tu celou dobu povídám. Nepřidělala jsem je tam – nebo si na to nepamatuju. Nepřijde ti to divný?“

Dafne pokrčila rameny a pobaveně zabručela: „Holka, já si nepamatuju, co jsem měla k snídani, a tím spíš když maluju, nevím vůbec, co vlastně maluju. Podobně jako Bob Ross, dostanu se do disociativní fugy. Je to něco jako autonomní smyslová meridiánová reakce, jako nějaká halucinogenní sračka, která mě dostane do hypnotickýho tranzu. Mozek vypne, ruce kmitají se štětcem, jako by to byl jejich partner k tanci, a už to jede.“

Maddie se kousla do rtu tak silně, že jí div nevytryskla krev.

„Tohle není můj případ,“ vysvětlovala. „Já se ovládám, chápeš? Všechno je promyšlené, každý pohyb, každá část. Ale přísahám, ty oči jsem tam nedala.“ A přísahám, že se dívají přímo na mě. A v tom nebyl hlavní problém. Starost jí dělaly jiné věci. Způsob, jakým se na ni ty oči dívaly. Taky to, že Krabicoun držel v ruce skalpel. Měla pocit, že by místo něj měl držet nůžky. Celá ta situace jí připadala podivným způsobem povědomá. Jako by to už prožila. Jako by Krabicouna už někdy vytvořila. Potřásla hlavou. To bylo šílené. Zralé přesně na blázinec. „Tvoji poznámku o konzumu beru–“

„O konzumerismu.“

„Dobře, tak o konzumerismu–“

Zazvonil jí telefon a přerušil ji.

„Tss, dneska si lidi ještě volají?“ podivila se Dafne a s opovržením se zadívala na přístroj v Maddiině dlani.

Maddie na displeji četla ŠKOLA RUSTIN.

„Žádný lidi. Volají mi z Ollyho školy,“ řekla ve zlověstné předtuše.

Přijala hovor a mateřským instinktem okamžitě vytušila, že se něco stalo.

4

Rozhovor

Oliver poslouchal, co si povídají rodiče za stěnou jejich bytu ve městě. Byla půlnoc, nejspíš si mysleli, že už spí. Byl koneckonců vyčerpaný. Jenže myšlenky mu pádily jako ve dne. Stejně tak srdce.

Táta: Hele, já nevím, Mads. Je zkrátka... prostě je... já nevím.

Máma: Doktorka Nahidová říkala, že je empatický.

Táta: Mně se to slovo nelíbí. Zní to skoro jako patetický, a on patetický není-

Máma: Nikdo netvrdí, že je patetický, Nate. Vždyť je to jenom slovo. Klidně můžeš říkat empatetický, jestli ti to vyhovuje. Je prostě opravdu nesmírně soucitný, chápeš. Utrpení druhých mu nažhaví mozek jako žárovku.

Jsem patetický? přemítal Oliver.

Rozhodně si tak připadal. Dospěl do onoho klátivého stádia na půl cesty k dospělosti, samá ruka samá noha, s příliš dlouhým a příliš špičatým nosem, který nesnášel, a bradou, kterou nesnášel zase proto, že byla moc měkká. Na rozdíl od matčiny platinové hřívy nebo otcových střapatých pískových kudrn měl vlasy černé jako havraní křídlo. Neměl holku. Holky měl rád – měl rád i kluky, to ale nikomu neprozradil. Ještě s nikým nespal. Nebyl si jistý, jestli se k tomu někdy odhodlá: ta představa ho víc děsila, než vzrušovala. Zakoukal se do Lary Sharpové, protože se mu na ní líbilo, jaká je to mimoňka, naprostý extrovert, který si nenechal od nikoho nic líbit. Lara mu připomínala mámu. Uvědomoval si, jak je to zvrácené, že by si dal říct od někoho, kdo mu připomíná mámu, ale tak to nebylo – rodiče měl rád. Hodně rád. Byli na něj hodní a on si liboval v pomyšlení, že je to proto, že jsou rádi, že ho mají.

Ale to bylo jedno. Na tom nezáleželo. Nikdo jako Lara Sharpová by s ním beztak nechtěl nic mít. Po dnešku už vůbec.

Já nevím, Mads. Vždyť on se, chudák... on se pomočil...

Nate, vždyť tyhle školní branné dny jsou fakt hrozné. Střílí se při nich z opravdových pušek-

Slepými. Používají slepé náboje.

No a co má být, že jsou slepé? Ty jako policajt jsi na střílení zvyklý. Ale děti ne. Poznamená je to. Pro ně je to skutečné a mají z toho hrůzu. Nedivím se, že to nezvládl. Já bych se nejspíš taky pomočila.

Se střelbou se zase tak často nesetkávám, Mads. Vím, že si myslíš, že práce policajta je nebezpečná, ale většinou to tak není. A kromě toho nejde jen o tohle. Jakmile uvidí na ulici bezdomovce, ten náš kluk chce vědět, jak se jmenuje, proč skončil na ulici, chce mu dávat peníze-

To je přece hezké, Nate.

Vím. Je to hezké. A jsem rád, že má starost o druhé. Jenže si to bere až moc k srdci. Není snadné protloukat se na vlastní pěst světem, jenže on nemá žádný štít. Utrpení druhých prožívá jako svoje vlastní-

V té chvíli začaly být hlasy tlumenější. Buď se ztišili, nebo přešli jinam. Zaslechl matku, jak říká mluvit s doktorkou Nahidovou.

Nahidová. Jeho terapeutka. Oliver k ní chodil už šest měsíců. Oblíbil si ji. Vypadala přísně – samé ostré hrany, jako když otevřete zásuvku plnou nožů a vysypete ji – ale k němu byla vlídná, laskavá a nikdy se nad něj nepovyšovala. Nikdy mu nepřipadalo, že by na něj mluvila svrchu nebo něco takového, ale neměl ani pocit, že ho soudí. Táta měl ale pravdu. Oliver neměl žádný štít. Cítil utrpení druhých – prožíval ho, doslova ho viděl jako temnou pulzující hvězdu. Někdy to byla drobná ostrá bolest, jindy ale z člověka tryskal úplný gejzír zoufalství. Jeho strach, jeho obavy, jeho traumata. Prožíval je s ním. A nedalo se to vypnout.

Máma pokračovala: Hele, vím, že jsem si na tohle vybrala nejpitomější okamžik, ale jak ti teď umírá otec, ta nabídka domu...

Počkat, dědeček umírá? Oliver ho neznal. Nikdy ho neviděl. Měl dojem, že ho nikdy neviděla ani máma, a táta o svém otci mluvil málokdy – ale on umírá?

Mads, to nemyslíš vážně.

Dobře. Já vím. Je to hloupost. Ale vyslechni mě-

Nechci o tom uvažovat. Ani mluvit. Ne, opravdu ne!

Je to okres Bucks. Výborné školy. Dobré pracovní příležitosti, čistý vzduch a k tomu dům po tvých rodičích stojí na tuctu akrech pozemku.

Na třinácti akrech. Třináctka není šťastné číslo.

Víš, jak dobře by se mi tam pracovalo? Mohla bych si zřídit dílnu, místa je tam dost. A ty jsi vždycky tvrdil, že se tam znáš s lidmi z lesní správy. To bude příjemnější práce než se plahočit po ulicích tady toho zatraceného města. Pořád tvrdíš, jak se policajti změnili. Jak jsou zákeřnější. Zlejší. Nemluvě o tom, že podle Nahidové by Ollymu pobyt v přírodě prospěl, a kdyby vypadl z města-

Proboha, Mads. No tak. To je bláznovství.

Miláčku. Zlatíčko. Nate. Vím, že je to těžké. Tvůj otec byl-

Je. Ještě žije, a horšího člověka neznám, Maddie. Narcista, sociopat, násilník zamilovaný do zbraní-

Ano, vím, ale-

A ty jsi ho nikdy neviděla. Neznáš ho. Nevíš, jaký je.

Ale on už nebude žít. Copak to nechápeš? Bude zahrabaný v zemi a dům bude tvůj. Když ti konečně může být k něčemu dobrý – k tomu, že zmizíš z města, že poleví tlak, jakému je vystavený tvůj syn, že tvoje milovaná žena bude mít pořádné místo k práci – proč se toho zříkat? Sice o tom pochybuju, ale co když je to způsob, jak ti otec chce-

To ani nevyslovuj. Vím, že ve všem, i v lidech, ráda hledáš krásu, ale ne. Na tom člověku nebylo nikdy nic hezkého. Byl naplněný temnotou.

Mohl sis o tom se mnou někdy promluvit.

A prožít to nanovo? Nebo to nechat prožít tebe? Ne, díky. Prostě mi věř, že v tom člověku nebylo nikdy nic dobrého. Štír žábu vždycky bodne.

Jasně, jasně. Ale nemusí k tomu dojít.

Propána, Mads. Tohle si žába vždycky namlouvá!

Bude po něm. Jakou škodu může napáchat?

Nevím, Mads. Olly se nebude chtít stěhovat. Ve škole se mu líbí-

To byla pravda. Oliverovi se ve škole líbilo. Škola Rustin byla malá soukromá kvakerská škola tady ve městě, jenže vydrží tam po dnešku? Nechtěl se tam vrátit. Nechtěl se tam ani ukázat. Kopnutím tedy odhodil přikrývku, otevřel dveře a bosý zamířil do kuchyně. Našel tam rodiče, jak stojí proti sobě opření o kuchyňskou linku a upírají na sebe obezřetné pohledy. Promluvil, než si ho stačili všimnout. „Zaslechl jsem váš rozhovor. Zapomínáte, že tohle je malý byt a má tenké stěny.“

Zděšeně se podívali na něj a pak hned jeden na druhého.

V otci narůstalo utrpení. Pučelo mu v těle temnými květy. Pulzovalo v něm a neopadalo. Obvykle se drželo v pozadí, jako by mu v růstu bránila neviditelná stěna, ale dnes v noci se zdálo, že se prodralo navenek, jako když z klece uprchne temný krvelačný netvor. Postřehl i matčino utrpení, ale bylo jakoby zkrocené. Nebo přinejmenším potlačené.

Oliver ze zkušenosti věděl, že každá bolest je jiná; pro někoho měla podobu kompaktní koule, v jiném řádila jako nezvladatelný požár. Někdo ji mohl zažívat jako přílivovou vlnu, pro jiného to byl jed šířící se v žilách nebo zvětšující se podlitina či narůstající stín na hladině. Nechápal to, nevěděl, co to znamená, a hlavně čím si zasloužil tak prokletý dar, ale měl ho, co mu paměť sahala.

Nesnášel ho. I když někdy byl i k užitku.

„Poslyš, hochu,“ začala máma, ale Oliver ji přerušil.

„Chci se odstěhovat. Slyšel jsem, jak o tom mluvíte, a chci se odstěhovat.“

„Opravdu?“ přeptal se otec.

Olly přikývl. „Jo. Život tady ve městě není... snadný.“ To byla pravda. Rámus. Světla. Soustavný hukot. Nejhorší ale byli lidé. Byli hodní. Jenže ta bolest, kterou viděl... Byla všude. Tolik utrpení, až hrozilo, že ho rozdrtí. Podobně jako dnes při nácviku poplachu. Zalévalo ho každý den jako vlna. A zhoršovalo se to. Potřeboval ubrat. Když se odstěhují, snad ho bude méně. Snad.

Nate se přinutil k úsměvu a pak řekl: „Tak jo, hošánku. Dobře.“

A bylo rozhodnuto.

Gravesovi se budou stěhovat.

5

Jediná podmínka

Tohle je dům:

Byl to kamenný farmářský dům v koloniálním stylu, jeho staré kosti pamatovaly konec 18. století. Byl vysoký a úzký v ramenou, a když za ním vyšlo slunce, vrhal hluboký stín. Měl červené dveře. Štít nad nimi byl natřený modrozeleně. Jenže barva na štítu i dveřích dávno vybledla a v proužcích se loupala, jako by dům trpěl leprou. Chodníček z dlaždic byl popraskaný a polámaný a plevel, který mezi nimi prorůstal, praskliny rozšiřoval. V oknech visely pavučiny, některé staré, jiné nové. Břidlicová střecha byla notně poničená, mnoho tašek měla rozbitých a roztříštěných. Z drátů elektrického vedení visela popínavka a od země se pnuly škumpa jedovatá i psí víno a jako prsty se zdánlivě pokoušely dům uchopit a strhnout ho do hlíny. Příroda ho tady nechtěla.

Podobně jako se stromy vypínaly nad domem, měl Nate pocit, že dům se vypíná nad ním. Na chvíli se ho zmocnila závrať, kdy se mu zdálo, že červené přední dveře se rozletí, dům se nakloní a vchod se promění v tlamu, pozře ho a spolkne. Z toho domu táhl zkažený dech a probouzel v člověku zlé sny.

Jak si Nate prohlížel dům, kde vyrostl, ale desítky let ho neviděl, zaslechl zvuk motoru a praskot kamínků pod pneumatikami.

Právník Rickert se blížil v desítky let starém BMW po dlouhé příjezdové cestě pokryté popraskaným asfaltem. Vítané vyrušení. Zaparkoval vedle malé hondy, která podle Nateova odhadu patřila ošetřovatelce z hospice.

Rickert vyskočil z vozu a zamířil k nim. V ruce držel hnědou obálku s uzávěrem na dva knoflíky spojené provázkem.

„Pane Gravesi,“ přivítal se s Natem.

„Pane Rickerte,“ oplatil mu stejnou mincí Nate.

„Podmínku, kterou jste si kladl, jsme splnili.“

„Je v domě?“

Rickert bez nadšení přikývl. Ani on nemá tátu rád, napadlo Natea. Bylo to oboustranné: málokoho nesnášel táta víc než právníky.

Nate zahrabal v kapse a vytáhl užmolenou pomačkanou dolarovou bankovku, takovou, jaká by při placení nejspíš vypadla z automatu na občerstvení.

Právník si ji vzal. Pak podal Nateovi obálku. Ten do ní nahlédl a uviděl svazek listin, které podepsal před několika dny, hned následujícího dne, kdy jim Oliver sdělil, že by se chtěl odstěhovat, vlastnickou smlouvu a kroužek s klíči.

V té chvíli se dveře domu otevřely a z nich vyšla širokoplecí žena s laskavým pohledem, přílbou hnědých vlasů a sklíčeným výrazem. „Nathan Graves?“ zeptala se.

Nate přisvědčil, ale okamžitě ji opravil. „Nate. Na Nathana neslyším.“

„Zdravím vás, Nate. Já jsem Mary Bassettová,“ představila se a podala mu ruku. „Ošetřovatelka z hospice. Je mi moc líto, že jste přišel o otce.“

„To vám nemusí být líto. Přijel jsem ze škodolibosti, ne abych truchlil.“

Záblesk v jejích očích mu prozradil, že chápe. Uvažoval, jaké peklo musela s otcem prožít během posledních týdnů jeho života.

Na každém kroku za sebou zanechával spoušť...

„Je uvnitř?“ chtěl vědět Nate.

„Ano, je. V hlavní ložnici v prvním patře.“

„Rád bych ho viděl.“

Tohle tedy byla Nateova jediná podmínka: před třemi dny sdělil telefonicky Rickertovi, že na nabídku odkupu domu za jeden dolar přistoupí, pokud mu bude umožněna krátká soukromá prohlídka domu, jakmile otec vydechne naposledy, ale ještě předtím, než ho odvezou pohřebáci.

Otec prostřednictvím Rickerta vyjádřil s takovým ujednáním souhlas.

A teď tu tedy Nate stál a díval se na otcovu mrtvolu.

Jako filadelfský policajt Nate už viděl řádku mrtvých – vlna veder si jednou vyžádala život staré paní, kterou proměnila v beztvarý mastný nafouknutý vak plný puchýřů, z něhož prosakovaly tělní tekutiny. Jindy krutá zima připravila o život bezdomovce a napevno ho přimrazila ke kontejneru na odpadky. Setkal se jen s mrtvými, kteří přišli o život nešťastnou náhodou – předávkováním, při autonehodě a nejhorší případ: když z požáru v nočním klubu vynesli tři uhořelé. Co si ověřil u nich, se potvrdilo i tady: mrtví nemají duši. Přicházejí o něco zásadního. Tou ztrátou se z živé bytosti stává strnulá pobledlá figurína.

Na otcově zohýbané kostře visela kůže, zkrabatělá a bledá jako zvlhlé stránky Bible. Měl skelné oči, ústa sevřená, rty se na sebe tiskly jako dvě vyhublé žížaly.

To nebyl jeho otec. Už ne. Byla to jen figurína.

Nate očekával, že až otce znovu uvidí, pocítí rozhořčení, jež vystřídá zlost, která z jeho nitra vyvře jako sopečná erupce – láva se mu nahrne do hrdla a ohnivé magma se z něj vylije tak bouřlivě, že to nepůjde ovládnout.

Doufal, že pocítí radost jako malý kluk, když zjistí, že netvor, který ho děsil ve skříni, je pryč, že všechna strašidla přišla o hlavu a jemu od této chvíle kyne už jen život naplněný pouťovými balonky a projížďkami na kolotoči.

Obával se, že pocítí žal, že když spatří otce naposledy, otevře se v něm ukryté stavidlo a vyprázdní jakýsi rezervoár smutku z toho, že ho vidí v takovém stavu. Smutku z toho, že nikdy neprožil takové dětství, po jakém toužil. Smutku z úvah nad tím, co způsobilo, že se z jeho otce stal takový člověk, jak ho po celý život znal.

Místo toho však cítil jen prázdnotu. Připadal si jako školní tabule, z níž někdo smazal všechno, co na ní bylo napsáno, a zbyla jen lesklá vlhká černá plocha.

Něco ale pocítil: připadal si v pokoji jako vetřelec. Otec ho dovnitř nikdy nepustil. Měl tam zákaz vstupu. Nate se tam jednou vkradl a doufal, že ho otec nechytne, on to ale jakýmsi způsobem poznal. Jako by v pokoji nějak rozvířil molekuly.

(Nate to odskákal. Trvalo týdny, než mu zmizely modřiny.)

Bylo mu nevolno z toho, že je uvnitř. Jako kdyby se bál, že ho zase někdo načapá. Nepoddal se ale tomu pocitu. Nedal se na útěk, i když měl cukání.

Pokoj se změnil. Byl v něm větší nepořádek, ráj pro každého, kdo má ve zvyku hromadit věci: na prádelníku ležely štosy časopisů o střelných zbraních, hromady nevypraného oblečení, v koutě dvě zbytečné pasti na myši (myši v domě nebyly), sloupec špinavých talířů na nočním stolku, vedle nich falešné rolexky a staromódní budík z časů, kdy se ještě vyráběly se dvěma kovovými zvonky nahoře. Když tady ještě žil Nate, nevypadalo to tu tak – máma se starala, aby tu byl bezvadný pořádek. Na ní záleželo, jak budou v pokoji uspořádané molekuly a dohlížela na to, aby to tak zůstalo, jen aby ten starý pazdrát byl spokojený.

Nate také čekal, že tu najde otcovy střelné zbraně: tátova automatická pistole Colt ráže .45 v zásuvce s ponožkami, opakovací brokovnice pod postelí, dvouhlavňový derringer v krabici od bot ve skříni. A pokud tu byly, byly všechny nabité. Táta byl paranoidní. Tvrdil, že jednou by mohl do domu někdo vtrhnout, aby mu ukradl všechny jeho krámy – výsledkem otcových rasistických představ byly zástupy černochů nebo mexikánů, kteří se pod rouškou tmy šikují v lese, aby ho připravili o padělané hodinky. Král musí svůj hrad bránit, říkával. Jenže táta nebyl žádný král. A tohle nebyl hrad.

Jedna věc ale Natea překvapila.

Táta si nevzal život sám.

Měl toho pořád plnou pusu. Jakmile onemocním, myslím tím, až vážně onemocním, dám si hlaveň pod bradu a zastřelím se. Já stanovím pravidla, jak odejdu. Tohle říkával, když bylo Nateovi... kolik? Dvanáct? Který další člověk vykládá dvanáctiletému dítěti takové věci?

„Srabe,“ řekl Nate a nečekal odpověď.

Jenže otec přece jen odpověděl.

Tátovo tělo se na posteli vypjalo, do kostí se znenadání vrátil život. Záda mrtvého se prohnula, prudce otevřel oči, spadla mu čelist, až to křuplo, a obličej se mu náhle stáhl v bolestném šklebu. Otec vydechl, jako když rozbitým oknem zavane vítr, a pak se silně zablýsklo–

„Proboha,“ vydechl Nate a ustupoval od lůžka.

A pak uviděl, že jeho táta, jiné vtělení jeho otce, stojí v koutě pokoje. Bylo to nemožné, ale bylo to tak: jeden otec ležel v posteli, druhý hlídal v koutě. Ten v koutě měl na sobě zablácené džínsy a špinavé bílé tričko a v levé ruce, v nesprávné ruce, držel hranatou armádní pistoli. Hleděl přímo na Natea, zíral na něj nebo možná skrz něj, to Nate nedokázal určit, a skutečná otcova mrtvola se zatím na posteli protahovala, víc a víc tuhla, hvízdavé nádechy byly stále hlasitější a hlubší, než se zdálo možné.

„Nathane?“ oslovilo ho otcovo vtělení z kouta hlasem tak zastřeným, že téměř bzučel, jako by si ve stěně tajně postavily hnízdo vosy.

Vtom se dveře ložnice rozlétly a dovnitř spěšně vešla ošetřovatelka z hospice. Tělo na posteli pokleslo a ochablo. Nate zamrkal – zjevení v koutě, ten jiný Carl Graves, zmizelo.

„Co se stalo?“ zeptala se ošetřovatelka.

„Já...“

Nate však nedokázal odpovědět. Rychlým krokem kolem ní prošel, seběhl po úzkých schodech a kráčel trouchnivějícím domem až k hlavním dveřím.

Rickert na něj jen beze slova hleděl, jak zvrací do zapleveleného záhonu.

„Říká se tomu agonální dýchání,“ vysvětlovala Mary Bassettová. Nate seděl na nárazníku svého starého Jeepu Cherokee. Jazyk měl potažený kyselou chutí zvratků a srdce mu tlouklo o prsní kost, jako by je šlapkou ovládal rockový bubeník.

Ošetřovatelka před ním stála se sepjatýma rukama. „Když z člověka odejde život, stává se někdy, že tělo zachvátí myoklonus – svalové záškuby nebo křeče – a může je doprovázet i lapání po dechu. Je to hrozný zvuk. Poprvé jsem ho slyšela ve fakultní nemocnici, kde jsem se setkala se svým prvním pacientem se zástavou srdce, a dodnes to mám v živé paměti.“

Rickert stál stranou a s lhostejným zájmem naslouchal jejich rozhovoru.

Nate popotáhl.

„Jak dlouho už je táta po smrti?“

„Hodinu.“

„To dýchání může přijít tak dlouho po...“ Rozhodl se opakovat její eufemismus. „Po tom, co z člověka odejde život?“

Pokrčila rameny. „Já takovou zkušenost nemám, ale biologie je nevyzpytatelná.“

„To ale není všechno,“ pokračoval Nate. „Viděl jsem ho, myslím tátu, jak stojí v koutě. Jako by to byl on a přitom ne. Něco jako přízrak.“

Mary se zatvářila sklíčeně a účastně. „V takových situacích není nic neobvyklého, že člověk mívá vidiny. Prožíváte okamžiky silného nervového vypětí. Pokud se vám uleví při pomyšlení, že jste spatřil jeho ducha, je to v pořádku. Pokud byste si raději myslel, že to byla halucinace, i to je v pořádku.“ Pokusila se o úsměv. „Tady neexistují špatné odpovědi.“

„Dobře,“ přikývl Nate. Byla to jen halucinace, pomyslel si. „Děkuju.“

Ošetřovatelka se otočila k právníkovi.

„Všechny léky jsem spláchla do záchodu a připravila úmrtní list. Jestli chcete, můžu zavolat pohřební službu.“

„To budete laskavá,“ odvětil Rickert.

Mary Bassettová se znovu Nateovi nevtíravě omluvila, rozloučila se s ním a pak odjela.

„Přijdete na pohřeb?“ chtěl vědět Rickert.

„Ten už jsem absolvoval tady.“

„Dobrá. Vezmu si na starost dědické řízení. Vykonavatel poslední vůle nebyl ustaven, jestli vás to zajímá.“

„Nezajímá.“

Rickert tam stál bez hnutí podobně jako stromy v tomto parném srpnovém dnu, kdy se vzduch ani nepohnul. Konečně promluvil: „Co s domem uděláte? Prodáte ho i navzdory dani ze zisku, kterou vám úřad vypočte? Pořád na tom vyděláte.“

„Za pár dnů mám objednanou aukční společnost. Vyklidí to tu, prodá všechno, co není přitlučené. A pak hned další týden...“ Tomu, co z něj vzápětí vypadlo, nedokázal stále ještě věřit. „Nastěhuju se sem s rodinou.“

„To mě překvapujete.“

„Určitě ne tolik, jako překvapuju sám sebe, pane Rickerte. Zdaleka ne tolik.“

Mezihra: Příjezd

Zvířata nerada vcházejí do tunelu.

Navzájem si to přímo nesdělí. Jednotlivé druhy nemají společný jazyk, i když v rámci jednoho druhu se jistě domlouvat mohou – švitořením, klapáním, chřestěním, mečením a vrčením. Žádný tvor však nikdy nepotřebuje varovat druhého: Tam nelez. Prostě to vědí. Prostupuje jim to srstí i peřím. Varování jim koluje v krvi.

Zvířata věděla, že tento tunel není jen tak nějaký tunel. Vycházel z něj puch strachu. Tmavá dutina, nejisté místo, membrána, jíž může prosáknout temnota, opravdová tma, kterou zvířata cítila a rozeznávala její pach. Věděla také, že nejde jen o ten tunel, že se to týká celého okolí, ale tunel představoval jádro. A tak jelikož se okolní oblasti nemohla vyhnout, moudře se vyhýbala aspoň samotnému tunelu.

Dnes ale tunelem prošel jedinec, člověk, jedna z těch téměř neochlupených opic, které se klátily, jako by byly z gumy. Byl to samec toho druhu a tunelem proběhl. Lidé tunelem procházeli často. Jak se ukázalo, lidé byli velice hloupí. Utíkali, i když je nic nehonilo.

Lidská hloupost bývala ale někdy pro zvířata požehnáním. Samec, který pod kamennou klenbou vběhl do hloubi tunelu, nesl něco, co lidé s sebou mívali často:

Potravu.

Oříšky a semínka a sušené ovoce. Zvolna běžel a přitom chroustal a žvýkal.

Mlask mlask.

Křup křup.

A potom, jak to lidé často dělávali, zbytky toho, co jedl, odhodil. Lidé s oblibou plýtvali. Aniž brali ohled na svět kolem sebe, zbavovali se věcí s nenucenou nevšímavostí. Potravy stejně jako odpadků nebo cenných věcí.

Veverka věděla, že do tunelu chodit nemá. To byla neklamná pravda.

Pravda ale taky byla, že se blížil podzim.

A s podzimem chlad.

A až se ještě víc ochladí, přijde zima – svět se změní v pustinu plnou sněhu a ledu a větru. Veverky přežívaly zimu proto, že u nich převážil zvláštní pud shromažďovat a ukrývat potravu. Když zahlédly něco k jídlu, byly naprogramované tak, aby si to za jakýchkoli okolností přivlastnily a pak to ukryly ve stromech, pod kameny nebo v jamkách, jež vyhrabaly vlastními urputnými tlapkami.

Tam, zrovna tam, v tunelu, byla potrava.

Výtečná potrava, jaké není nikdy dost.

Veverka tedy udělala to, co veverky dělávají, i když se na ně řítí auto – vrhla se za potravou.

Vklouzla do temnoty tunelu. Nejprve se pohybovala pomalu, pak pokračovala rychlými skoky. Vpředu před ní byly rozsypané oříšky, semínka a ovoce. Jen tři a půl metru. Pak jen tři metry. Dva a půl. Veverka už skoro cítila, jak potrava chutná.

Jenže tma v tunelu houstla. A bylo stále víc černo. Veverka se zastavila. Srst se jí zježila – varování. Do úzkého zvukovodu veverčina ucha proniklo ostré zaječení. Temnota se zachvěla a pak na ni dolehla, jako by veverku zavalilo něco těžkého.

Jenže veverka už měla potravu blízko, skoro na dosah.

Kradla se tedy dál. Nevšímala si nepříjemného pocitu ve vnitřnostech, přikládala jej obyčejnému hladu.

Blíž. A ještě blíž.

Natáhla tlapku k prvnímu oříšku. Přenesla ho k tlamce a chystala se nacpat si ho do tváří...

Pronikavé řinčení začalo být v té chvíli nesnesitelné, jako by jí do mozku někdo vpichoval ostrou jehlu. Zvíře se roztřáslo, svalilo se na záda, tlouklo ocasem a hrabalo tlapkami, jak se převalovalo na zemi. Z hloubi hrdla mu uniklo zoufalé zapištění a proměnilo se v pronikavý nářek.

Za chvíli se veverka přestala zmítat. Nemohla dělat nic jiného, než ležet na břiše a vší silou tisknout hlavu k zemi. Doufala, že zahluší onen ječivý zvuk, který jí rval uši. Hlava se jí třásla. Z nozder jí vytryskly dva pramínky krve a kolem zubů měla krvavou pěnu. Břicho se jí nafouklo, pak se roztrhlo jako rozklepnuté vejce a všechny útroby se vyvalily ven tak prudce, až se hlodavec zvedl na nevelkém kopečku vlastních vnitřností.

Žila dost dlouho na to, aby viděla, jak se vzduch okolo rozvlnil a tma se kolem ní stáhla, jako by se zauzlovala. Po stěnách tunelu tančily elektrické výboje a pak se v té tmě nepřirozeně zablesklo.

A uviděla tam stát člověka. Vypadal jako obraz přetrvávající na sítnici, jako by tam byl vypálený. Byl to taky samec, ale ničím nepřipomínal toho, který před chvílí bezstarostně proběhl tunelem. Tenhle měl obličej posetý zahojenými jizvami, jako by se byl serval s děsivým netvorem, s nějakým démonem. A jedno podivně zbarvené oko tohoto mladého samce, zasazené v té potrhané spleti jizev planulo, jako by on sám byl démon, a měnilo barvy jako duha.

Potom samec veverku překročil a odcházel.

Pro zvíře si přišla tma a smrt. Hlodavec skonal v záplavě tělních tekutin, přišel o veškerou srst a stoupal z něj syčící oblak páry. Zemřel, ale konec to pro něj neznamenalo. Vůbec ne. Brzy totiž začal pronikat mezi škvírami zdiva, temnotou vstříc mlze.

DRUHÁ ČÁST

NASTĚHOVÁNÍ

Pravda je prostá, tak prostá, že jí porozumí i dítě. Můj otec byl chladně uvažující člověk, matematik, který mě neměl rád a ode mě lásku taky nezakusil, ale jedna věc, kterou mě vždycky učil, dávala smysl. Říkal, že nejpravdivějším jazykem vesmíru nejsou naše slova nebo řeč našeho těla či cokoli, co pochází od nás. Jsou to čísla, tvrdil, a matematika. Všechno je částí rovnice, a když těmto rovnicím porozumíš, když poznáš pravdivá čísla, víš všechno. Nestane se ti, že bys něco nemohl rozluštit, znáš-li kombinaci. Pro všechno existuje proměnná, jež rovnici doplní. A já to číslo teď mám. Je to číslo světa, číslo andělů, číslo démonů. Je to věk Abrahamův, když přišel Bůh, je to věk Jana z Patmosu, je to číslo 99. lóže, gematrie amenu, Zlatého století, číslo Ničitele. Měl jsem sen, v němž za mnou přišla šelma z tunelu a napsala mi číslo na ruku, a tak jsem se tedy vydal tam, do skal, do tunelu, a tam jsem byl pověřen svým posláním. Otec měl pravdu. Všechno na světě jsou čísla. Pravdivá čísla. Pravdivý jazyk. Měl na sobě sako s osmi knoflíky, když jsem ho zabil.

z 37. deníku sériového vraha Edmunda Walkera Reese

6

Vidím červené dveře

Všichni tři stáli a hleděli na červené dveře.

„Víme jistě, že to chceme?“ položil jim Nate otázku.

Maddie se zasmála. Smích téměř zanikl ve vrzání cikád, jež znělo, jako kdyby někdo soustavně zapínal a rozepínal zip. „Trochu pozdě. Dům jsme koupili.“

„Jo. Za dolar. A za deset talířů za rok na daních. Plus náklady na opravy a renovaci, které patrně zaplatíme v příštím, přespříštím a následujících deseti letech.“ Přejel si rukou po vousu a ozval se škrábavý zvuk, jako když přejede palcem po opotřebovaném kartáči na boty. Ve městě by se byl oholil, ale připadalo mu, že sem se bujný vous docela hodí.

Přitiskla se k němu a položila mu hlavu na rameno. „Děkuju, že jsi to udělal, Nate. Myslím, že to byl dobrý krok.“

„Taky si to myslím,“ souhlasil, ale lhal.

„Je to tu docela bezva,“ ozval se Olly. Bylo fajn vidět, že se usmívá. Už teď mu připadalo, že syn je víc... no, sám sebou asi nebyl správný výraz, ale Nate to tak cítil. Zdálo se, že Oliverovi se ulevilo, že se uvolnil. „Pořádná divočina teda,“ dodal chlapec. „Jak je to tu všechno zarostlý a tak.“ Olly se plácl přes krk. „Jau!“

„Vyhmátl si tě komár,“ poznamenal Nate. Nasadil skutečně hrozivý drakulovský výraz. „Chce ti pít krrrrefff.“

„No jo no.“

„Buď rád, že to není klíště.“

„Klíště?“ ozvala se poplašeně Maddie. „Co tím chceš říct?“

„Jsme v oblasti, kde se klíšťata vyskytují. Ale klid. Klíšťata zblajznou vačice. A komáry žerou netopýři.“

„Klíšťata, vačice, netopýři a komáři.“ Potřásla hlavou. „A dost, pověz stěhovákům, ať to otočí, a tady tu zasranou boudu do základů vypálíme.“

Nate se zasmál a Oliver s ním. Věděli, co od matky čekat, i když její podivnou vášeň pro vulgarity s ní nesdíleli.

„Tak to na venkově chodí,“ připomněl jí Nate a políbil ji na tvář.

„A tohle jsou dveře našeho nového domova,“ změnil Olly téma.

„Dva panty a jedna klika,“ přidala se Maddie a zatvářila se překvapeně. „Prostě dveře.“

Nate pokrčil rameny.

„Tak je otevřeme a začneme bydlet.“

(Zvláštní poznámka. Dva panty a jedna klika. Prostě dveře. Maddie ji vypustila z úst, ale nevěděla proč. Nebo kde se vzala. Zaslechla ji někde? Určitě ano.)

S gentrifikací na postupu byl život ve městě stále náročnější – proč by někdo měl pronajímat prostory nějaké výtvarnici, když tam mohla vzniknout přiblblá trendy kavárna nebo řemeslník, který pro jednooké hipsterské klienty vyrábí na míru pásky přes oko? Tady na venkově mají pořádný kus pozemku s kůlnou, kterou si předělá na ateliér. A v hlavě už jí naskakoval seznam úkolů – musí zavolat firmě, která tam instaluje klimatizaci, elektrikáři, aby do kůlny zavedl proud, a poskytovateli komunikačních služeb, který natáhne kabely, aby tam měla internet, a Trudy Breenové, aby se s ní domluvila, jestli jí může někdy na jaře zařídit výstavu v galerii... a pak si uvědomila, že by měla sepsat i seznam nákupů, protože neměli nic k jídlu, a taky musí zařídit, aby se všichni dozvěděli jejich novou adresu, a–

I tohle k Maddii patřilo. Seznamy a podseznamy, plány na nové seznamy a seznamy plánů. Lidé si udělali o umělcích představu, že jsou to výstřední noční větroplachové pochybného charakteru, a někteří takoví skutečně byli – jenže tihle umělci buď a) žili o hladu, nebo b) už zbohatli a Maddie nechtěla žít o hladu a zcela jistě nebyla bohatá, a to znamenalo, že musela mít všechno v cajku, a to bylo celé.

(Maddie měla ještě jinou stránku: měla jazyk ostrý jako had, který se utopil v nádobě s levnou tequilou. Tak si mohli dovolit mluvit muži, ale ženy obvykle ne, a právě to Maddie brala jako osobní výzvu. Ať si trhnou nohou, jestli si myslí, že se žena nemůže chovat nevhodně. Když byla mladší, s oblibou říkávala: Vyzvi mě, abych se usmála, a já na tebe vycením zuby.)

Právě teď měla všechno v cajku. Šlo to podle jejich představ. Stěhováci kyvadlově přiváželi krabice s věcmi a rozestavovali nábytek. Nate na to dohlížel. Oliver se seznamoval se svým pokojem.

To byla její chvíle.

Chvíle, kterou měla jen pro sebe.

Vyšla tedy z kuchyně, zadními dveřmi se dostala na verandu v dezolátním stavu a odtamtud do lesa. Našla zarostlou pěšinu a vydala se po ní ke kůlně. Našla ji za krátkou chvíli – kůlna v pravém starobylém smyslu, zbudovaná z vyřazených telefonních sloupů zapuštěných hluboko do země, šest na každé straně, a se střechou z vlnitého plechu. Sloupy ještě nezpuchřely, ale rez už dávno vyhlodala v kovové střeše díry a trhliny. Z trámu viselo dávno vyschlé vosí hnízdo a všude kolem se do nekonečna táhly prověšené pavučiny. Stavení nemělo stěny a na zaprášené hliněné podlaze byly znát klikaté rýhy, otisky beden a vytrhané drny, jak odsud najatá aukční firma stěhovala všechny nepotřebné vysloužilé krámy, jež tu zůstaly po Nateovu zesnulém otci a kterých se chtěli zbavit.

Tohle bylo její, jenom její.

Na chvíli se posadila, aby tohle poznání vstřebala.

Připadalo jí, že získala místo, kde se může uvolnit a nadechnout, místo, kde bude tvořit a tvořit a zas jen tvořit. Ale–

Pak opět narazila na tvrdou skutečnost. Musím to tady nechat obestavět stěnami. A musím sem nechat zavést elektriku, instalovat osvětlení, klimatizaci, natahat sem všechno vybavení, svařovací agregát a skříň s nářadím a armatury a a a to všechno navíc k obvyklé dřině, kterou po nastěhování vyžaduje každý nový domov. Seznamy jí obvykle přinášely volnost, ale náhle si připadala, jako kdyby jí někdo položil na prsa škvárobetonovou tvárnici.

Kdyby se jí ale podařilo zbavit se té tvárnice...

K tomu, abych tvořila, nepotřebuju kůlnu.

Nate a Oliver nepotřebují mít věci vybalené z krabic.

Nepotřebujeme jídlo z krámu, můžeme si objednat nějaký blivajz od rozvážkové služby.

A v tom okamžiku do lesa kolem ní jako by jedním mohutným náporem vstoupil život – ano, doslova život, veverky, sojky a pavouci, fuj – ale také v přeneseném smyslu možnosti, jež skýtal. Byl to letitý les a mnoho stromů leželo za zemi jako padlí vojáci. Kdyby mohla do některého vyřezávat...

K tomu by stačila motorová pila.

Motorovou pilu neměla.

„Ksakru, potřebuju motorovou pilu,“ oznámila lesu.

Na nástrojích záleželo. Stejně jako nikdo nevstupuje do Mordoru, nemůže nikdo vyřezávat aušusovým, nevhodným nářadím.

Pro sklo člověk potřeboval náležité pomůcky k leštění a broušení, kvalitní očka pro modelování z hlíny, prostornou vakuovou nebo tlakovou komoru k vytváření a výrobě forem z pryskyřice a jiných materiálů.

A Maddie chtěla náležitou – nejlepší – motorovou pilu, aby mohla vyřezávat ze dřeva. Třebaže jí nikdy nepřišlo na mysl, že by vytvářela sochy s pomocí řetězové pily, byla dychtivá se to naučit, a věděla tedy, co k tomu potřebuje: řezbářskou motorovou pilu.

Obyčejná motorová pila se hodila k kácení stromů. Ona ale nebyla dřevorubec. Ne, Maddie potřebovala pilu s krátkou čepelí, takovou, která jí umožní řezat dřevo na velké kusy, ale zároveň do dřeva dlabat, aby v něm vytvořila drobné vyhloubeniny a zářezy, rýhy a vruby, to všechno v zájmu detailu. Nějakou lehkou, s nízkou vibrací. Měla kamarádku, která nedala dopustit na značku Stihl, ale kde ji bude shánět. Místní okolí neznala.

Nate bude třeba vědět.

Vydala se tedy najít Natea.

Našla ho v poschodí, jak zachmuřeně hledí na dveře jejich ložnice. Položila mu ruku na rameno a on reagoval, jako by ho právě zasáhla paralyzérem.

„Ježiši!“ vyhrkl polekaně.

„Kdepak Ježíš, to jsem jen já,“ mrkla na něj Mads. Nezasmál se; vrhla na něj pátravý pohled. „Aha, tak to je vážně, Nate. To poznám.“

Zavrtěl hlavou a přinutil se k úsměvu. „Ne, to nic. Co se děje?“

„Potřebuju motorovou pilu.“

„Co že potřebuješ?“

„Motorovou pilu, na vyřezávání.“

„Motorová pila řeže, ale nevyřezává.“

„Nedělej ze mě blbce, hochu. Sice jsi policajt, ale vzpomeň si, že když je zapotřebí něco přišroubovat nebo přitlouct, zůstane to nakonec na mně.“ Ušklíbla se. „Tyjo. Taky tě to nové bydlení tak rozrajcovalo? Umíš si představit, co všechno se dá provádět v té naší nové ložnici. Bodat, bušit, píchat, řezat, vrzat.“ Nestoudně na něj mrkla a vyjela mu rukou po paži ke svalnatému rameni.

Prudce se od ní odtáhl, jako by se spálil.

„Tak teda nic, nooooo.“

Bolestně stáhl obličej. „To není naše ložnice.“

„Je to naše ložnice. Tvoje a moje.“ Zklamání ji připravilo o úsměv. Najednou to pochopila. Dokázala dobře prokouknout Nateovy absurdnosti. Neuvědomoval si, že se chová absurdně, a nic z toho nemyslel zle. Její muž se ale už nějakou dobu pokoušel schovávat za tmavé závěsy a ona byla jediná, kdo je dokázal snadno rozhrnout a podívat se, kdo za nimi doopravdy stojí. „Aha, rozumím. Ty máš pořád pocit, že je jejich.“

„Když jsem byl menší, táta to stanovil naprosto jasně: nesměl jsem vstoupit do jeho ložnice. Ne jejich. Ne máminy. Považoval to za svoji ložnici. Tak jsem do ní nikdy nevstoupil. Připadá mi to jako...“ Zdálo se, že s obtížemi hledá správné slovo. „Neoprávněné vniknutí. Tady žil a tady zemřel. Ta ložnice není naše.“ Vyprávěl jí o tom, jak Carl Graves uvnitř ležel mrtvý. I o tom, jak se najednou probral. Jak se ještě jednou nadechl, než odešel. Snažila se do něj vcítit a pochopit, jaké to bylo. (Ostatně, byla u toho, když umíral její otec.) Potřebovala ale taky, aby... no, aby byl v cajku, protože tady šlo o víc než jen o něj.

„Proboha, Nate. Ty ses s tím pořád ještě nevyrovnal. S ničím.“

„To bude dobré.“

„Nebude!“ namítla nahlas, příliš nahlas. Zopakovala to už tišeji. „Nebude. Bože můj, neměli jsme se sem stěhovat. Neměli jsme tenhle dům kupovat.“ Cítila, že přepnula do postoje, který zpravidla zaujímala v krizových situacích. „Pořád ho můžeme prodat. Stěhováci ještě moc našeho nábytku nevyložili a beztak ho nemáme tolik, abychom celý dům zařídili. Můžeme je požádat, aby naše krámy uložili do jedné z těch... jak se jim říká?... buněk. Zůstanou tam, dokud si něco nenajdeme–“

Nate ale vrtěl hlavou. „Ne. Chápu, kam tím míříš. Přestaň s tím. Mě to přejde, chápeš? Dům si necháme. Odešli jsme z města. Tady je to bezpečnější. Ollymu se tu líbí, můj ty bože, vždyť on se už změnil, to jsi přece určitě poznala. Je tu větší klid a škola je špičková, jedna z nejlepších v celém státě. Potřebuješ prostor, místo, kde bys mohla pracovat. A já v pondělí začínám v nové práci. Ollymu brzo začne škola.“ Vypadal odhodlaně. „To zvládneme.“

Změřila si ho. Pokoušela se odhrnout ony temné závěsy, aby zjistila, jestli to, co říká, myslí vážně.

Pak mu konejšivě položila ruku na rameno – a současně mu vyčítavě zabodla prst do prsou. „Tak dobře. Prostě se dej do kupy. A vydrž tak. Potřebujeme, aby to fungovalo. Obvykle takový nebýváš a my na tebe spoléháme. Jsi naše opora. Tak se podle toho chovej. Jasný?“

Z jejího postoje bylo zřejmé, že ho podrží, to ano, ale taková hnutí mysli mu trpět nebude.

Přikývl.

„Jo. Jasný. Je to náročné.“

„To nic.“

„Přiznat, že je to náročné, je ještě náročnější.“

„Ano, je to... náročné. Všechno.“

Usmála se. „No vidíš, že to jde. Není ti hned trochu líp?“

„Je. Asi o tolik–“ Zvedl palec a ukazovák a oddálil je o pár milimetrů. „Takže malilinko.“

„Miluju tě. Bude to dobrý.“

„Já tě taky miluju.“

„Mám nápad,“ prohodila, když se obrátila znovu ke schodům. „Prozatím si vezmeme zadní ložnici.“

„A co Olly?“

„Kde bude spát? Už jsem mu řekla, že si může zabrat půdu.“

„Půdu? Já ti nevím, Mads. Je to tam zdevastované, svinčík a–“

„Zvláštní, taková slova používám, když popisuju tebe.“

„Hahaha. A je tam vedro.“

„Pfff! Pro něj to bude akorát. Je mu patnáct. Uvítá tu spoustu místa i to, že bude spát odděleně od nás. Bude to jeho životní prostor, ne náš.“ Ztišila hlas. „A mimo to, zcela diskrétně, ten náš kluk už denně zaneřádí jeden pár ponožek, co má do tělocvičny. Možná bys měl koupit akcie továrny, která vyrábí papírové kapesníky... nebo by sis měl pořídit zákaznickou kartu do zdejšího obchoďáku, aby se nám taková spotřeba neprodražila.“

Nate se zatvářil znechuceně a pospíšil si změnit téma. „Snad mu to tam bude vyhovovat.“

„To víš že jo. Už teď se zdá, že se zklidnil–“

V patře nad nimi jejich syn vykřikl.

Oliver opatrně vylezl po příliš úzkém schodišti a nahoře hmatal, až našel řetízkový vypínač. Dvakrát to cvaklo a rozsvítilo se světlo. Půda podélně kopírovala půdorys celého domu a vydala za dva skutečně velké pokoje. Střecha měla hřeben, takže prostředkem půdy se dalo snadno projít, ale po stranách, kde se střecha příkře svažovala, se nemohl postavit. Stěhováci mu sem nahoru už nanosili část nábytku a postel zasunuli do kouta pod náklon. Oliverovi se to líbilo. Budilo to kdovíproč pocit bezpečí. Přitisknout se až ke zdi, mimo dosah okolního světa.

Bez ohledu na zatuchlý zápach dřeva, prach a vedro – tady nahoře byla hotová výheň, jen co je pravda – se tu Oliver cítil docela dobře. Určitě tu měl víc místa než ve svém pokoji ve městě. Připadalo mu, že tady může dýchat.

Přikročil k posteli.

„Doprdele,“ zamumlal, uhnul nohou a udělal krok zpátky. Když uviděl, co leží na zemi, vykřikl, aby přivolal rodiče.

Půdu osvětlovala jediná holá žárovka, a tak táta s sebou přinesl zdola svítilnu. Zapojil ji do zásuvky a jako baterkou jí zamířil na podlahu, aby si posvítil na to, co tam leží.

„Vidíš?“ řekl Oliver.

„No sakra, to je snad...“ ozvala se máma stísněně.

„Tak z toho jsem úplně paf,“ přidal se táta.

Nešlo o to, že by nevěděli, co tam leží.

Jenže to, na co se dívali, bylo nepochopitelné.

Na zaprášené dřevěné podlaze ležela mrtvá myš. Musela tu ležet dlouho, zdechlina byla vysušená, zbyly z ní jen kůstky v podobě špejlí, jež jako přehoz pokrývala vyschlá kůže. To ale nebylo to nejpodivnější–

Kolem mrtvé hromádky se hemžili v téměř dokonalém kruhu mravenci, byly jich řady a všichni se jako bláznivý kolotoč točili kolem zdechlého hlodavce. Byl to neutuchající vír pochodujícího hmyzu, který se točil na místě a neustával. Připomínalo to zábavu, kterou provozovali v kvakerské škole – tanec kolem májky. Děti a učitelé drželi stuhy uvázané ke sloupu uprostřed, kroužili kolem něj, a jak se stále točili, stuhy se splétaly.

„To je divný,“ dal se slyšet Oliver.

„Vačice, klíšťata, komáři, netopýři a teď šílený mravenčí cirkus? Vracím do hry svůj požadavek, abychom dům do základů spálili,“ opáčila máma, ale ani ona nemohla odtrhnout pohled od kroužících mravenců.

„Mám je zabít?“ zeptal se táta.

Máma pokrčila rameny. „Třeba provádějí rituál, kterým tu myš uctívají.“ Zvýšila hlas do fistule a kňouravě pokračovala: „Všichni se pokloňme králi Hryzounovi a vzdejme hold mrtvému králi hlodavců!“

„Já bych řekl, že je to docela... normální,“ prohlásil táta. Ale jistota z jeho slov nevyzařovala.

Oliver už ale držel v ruce mobil a zadával do googlu mravenci v kruhu. Trvalo to jen půl vteřiny a výsledek mu nabídl řadu videí na YouTube.

„Jmenuje se to mravenčí spirála nebo taky... moment... mravenčí vír. Vypadá to na přirozený jev. Zdá se, že uvíznou ve stopě vlastního feromonu a nemůžou ji opustit, a tak se jen točí pořád dokola, dokud...“ Četl dál a zamračil se. „Dokud nezahynou. Je to mravenčí sebevražda.“

„To je pravda, je to sebevražda,“ prohlásil táta a uchopil chcíplou myš do svého kašmírového šátku. Pak se vztyčil a několikrát dupl: dup, dup, dup. Zamířil svítilnou na kruh rozmačkaných mravenců. Několik z nich ještě lezlo, a tak táta naposledy dupl a k tomu se otočil na patě jako kuřák, když dusí nedopalek.

„Nebylo nutné je zabíjet,“ ozval se Oliver a zajíkl se. Věděl, že zrovna o mravence by si neměl dělat starosti – byli to nemyslící tvorové, neměli emoce a nebyl si ani jistý, jestli cítí bolest – ale stejně. To, jak na ně táta dupal, působilo brutálně. Tak nějak definitivně.

Oliver polkl, aby zahnal hloupé pocity. „Možná kdyby tu už neměli tu myš–“

„Olly, nemůžu brát ohled na každého mravence. Jak jsi četl... točili se stejně v té své... spirále smrti.“

„Ale–“

Táta mu položil ruku na rameno. „Hele, fešáku–“ Fešák byla jedna z Oliverových domáckých přezdívek, mezi které patřily i Olly, chlapeček nebo kamarád. „Stěhováci jsou už skoro hotoví. Za chvíli ti sem nanosí zbytek nábytku a pak budeš moct začít vybalovat svoje věci z krabic. Souhlas? Jak je?“

„V pohodě,“ odpověděl Oliver. Nechtěl dát najevo, nakolik ho příhoda s mravenci rozrušila. Přinutil se tedy k úsměvu a doufal, že to rodiče nepoznají. V duchu ale pořád viděl ty mravence, jak se točí a točí a točí jako porouchané a neovladatelné kolo.

7

Kvalita duše

„Chtěla bych ještě chvíli mluvit o těch mravencích,“ prohlásila z displeje jeho laptopu doktorka Parveena Nahidová. Měli první sezení přes aplikaci FaceTime od doby, kdy se přestěhoval. Tátovi se nelíbilo, že musí platit plnou taxu za pouhý videohovor, ale zároveň se mu nechtělo vézt Olivera do města. „Rozrušili tě.“

„Já... no jo. Ale už je to pomalu týden,“ pravil a snažil se, aby to znělo bezstarostně, jako že už to pustil z hlavy. Seděl na židli a laptop měl položený na stole. Bradu složil do dlaní a lokty se opíral o desku stolu.

„Pořád tě to ještě znervózňuje?“

„Možná. Nevím.“ Vzdychl. Mluv upřímně. „Trochu.“

„Proč?“

„Nevím.“ Zasmál se, ale nebyl to veselý smích. „Chápu, že mravenci nejsou jako lidi nebo tak. Myslím, že neznají... nevím. Bolest a vůbec pocity. Ale jen se prostě dívat, jak je táta rozdupává?“ Dlaně mu zvlhly potem a snažil si je otřít o džínsy.

„Jak ses přitom cítil?“

„Nic moc, řekl bych.“

„Slyšel jsi někdy o džinismu?“

Zavrtěl hlavou.

„Džin dharma,“ pokračovala, „starověké indické náboženství. Částečně buddhismus, částečně hinduismus. Jeho vyznavači se řídí principem ahimsá. Mahávíra, jeden z prvních učenců džinismu, je autorem myšlenky, která mi tě připomněla: Nenajde se citlivější vlastnost duše, než je nenásilí, a hodnotnější ctnost ducha než úcta k životu. Tou jsi možná obdařený. Úctou k životu.“

„No jo, ale to může taky dopadnout dost blbě. Když se neumím vyrovnat s tím, že někdo rozdupá pár mravenců...“ Věta vyzněla do ztracena.

„To jsou slova z tvojí hlavy? Nemůžu se s tím vyrovnat. Nebo jsi je někde slyšel?“

Posunkem naznačil, že neví.

„Protože dost často se stává,“ pokračovala, „že nám někdo něco řekne, zkritizuje nás nebo dokonce urazí, nám se to vepíše do mozku a–“ Zamávala rukama, jako by napodobovala motýla třepotajícího se sem a tam. Ten pohyb způsobil, že se obraz na displeji rozsypal do kostiček, když některé jeho části zamrzly a chvíli trvalo, než se daly znovu do pohybu. „Ta myšlenka se nám honí hlavou, odráží se nám v ní jako ozvěna a brzy ji slyšíme jako svůj vlastní hlas a ne hlas toho, kdo nás kritizoval. Přijmeme urážku, jako bychom ji formulovali sami, a zapomeneme, že přišla zvenčí.“

„Tím chcete říct, že tohle mám od táty.“

„Myslíš?“

„Je to od táty. Ale to neznamená, že–“ Jako by ho to najednou vyvedlo z míry. „Víte, může totiž mít pravdu. Možná by mi prospělo, kdybych se trochu vzmužil.“ Jak to táta říkal? Štít. „Potřebuju štít. Pokud nesnesu, když někdo rozšlape pár mravenců, pak mě svět prostě... zválcuje. Takže má možná pravdu. Víte, já mám tátu rád a on má rád mě, vycházíme spolu fajn. Není násilník–“

Zvedla obě ruce na obranu, jako by mu chtěla dát najevo, aby ubral. „Nic takového jsem ani nenaznačila, Olivere.“

„Ne, ne, já vím.“

„Proč jsi to zmínil? Proč jsi o tom začal? Myslím o násilí.“

„Myslím, že jeho táta ho týral.“

„Nevadí ti o tom mluvit?“

Oliver pokrčil rameny. „Není moc o čem mluvit. Táta o tom vlastně taky nemluví. Vím jen, že mi nedovolil dědečka poznat, že děda umřel a my teď žijeme v jeho domě.“

„Jak to jde? To bydlení, myslím.“

Dlouho uvažoval. „Je to divné. Dost osamělý život. Ale na druhou stranu, abyste mi nerozuměla špatně, je to pěkné. Líbí se mi bydlet vlastně v lese. Chodím se jen tak projít a všude je ticho a klid. Snad až moc velké ticho. Máma má plné ruce práce s úklidem domu a taky s opravou kůlny za domem. A táta... to víte, táta, pracuje a má toho hodně.“