Alan Bradley

KOLÁČ

S KAPKOU

JEDU

Případ Flavie de Luce

KNIŽNÍ KLUB

THE SWEETNESS AT THE BOTTOM OF THE PIE

Copyright © 2009 Alan Bradley

Originally published in the US by Delacorte Press, New York, NY as

The Sweetness of the Bottom of the Pie

Czech edition is published by arrangement with Alan Bradley

c/o The Bukowski Agency Ltd., Toronto through Graal Sp. z o.o.

Translation © Petra Diestlerová, 2011

ISBN 978-80-242-8454-5

Přeložila Petra Diestlerová

Tato kniha je román. Jména, postavy, místa a události jsou buď dílem autorovy představivosti, nebo byly použity beletristickým způsobem. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať živými, nebo mrtvými, nebo událostmi či lokalitami je čistě náhodná.

Pro Shirley

Parádičky na koláči,

s těmi pekař nevystačí.

Chybí-li mu sladkost u dna,

každá poleva je nudná.

William King, O umění kuchařském (1708)

(1)

Vnitřek šatníku byl černý jako zaschlá krev. Strčily mě dovnitř a zamkly dveře. Ztěžka jsem dýchala nosem a zoufale se snažila nepropadnout panice. Při každém nádechu jsem počítala do deseti, a zatímco jsem pomaličku vydechovala do okolní tmy, tak do osmi. Naštěstí mi roubík nacpaly do otevřených úst tak důkladně, že nosní dírky zůstaly volné a já jimi mohla do plic vtahovat zatuchlý vzduch, pěkně doušek po doušku.

Pokusila jsem se zasunout nehty pod hedvábnou šálu, kterou mi svázaly ruce za zády, ale protože jsem je měla jako vždycky okousané až do masa, neměla jsem se čím zachytit. Naštěstí jsem nezapomněla spojit špičky prstů dohromady a využít je jako deset pevných malých opěr, které mi pomohly udržet dlaně od sebe, když ty dvě utahovaly uzly na poutech.

Teď jsem pootočila zápěstí a tiskla je k sobě, dokud jsem neucítila, jak látka nepatrně povolila. Potom jsem palci posouvala hedvábí, až se mi uzly ocitly v dlaních – a zanedlouho mezi prsty. Kdyby je napadlo svázat mi dohromady palce, nikdy bych se z pout nevyprostila. Jenže na to jsou moc pitomé.

Jakmile jsem si konečně osvobodila ruce, s roubíkem jsem udělala krátký proces.

A teď ty dveře. Ale předtím jsem přidřepla a vykoukla klíčovou dírkou do podkroví, abych si ověřila, že na mě venku potají nečíhají. Díky bohu, že si klíč odnesly. Nikde ani živáčka: až na obvyklý shluk stínů, nepořádku a smutných zašlých odložených krámů byl dlouhý půdní prostor prázdný. Čistý vzduch.

Zvedla jsem ruce nad hlavu, zašátrala v zadní části šatníku a odšroubovala jeden z drátěných háčků na kabáty. Zahnutou část jsem vrazila do klíčové dírky, a když jsem zapáčila za druhý konec, vznikl kovový úchyt ve tvaru L, kterým jsem vzápětí zaútočila na hlubiny prastarého zámku. Po chvilce soustředěného šátrání to v něm uspokojivě cvaklo. Šlo to skoro až příliš snadno. Dveře se otevřely a já byla volná.

Seběhla jsem po širokém kamenném schodišti do vstupní haly a u dveří jídelny jsem se zarazila jen na tak dlouho, abych si přehodila copánky přes ramena, jak je nosím obvykle.

Otec trval na tom, že se večeře musí podávat přesně ve chvíli, kdy hodiny odbijí celou, a že se k ní musíme scházet u obrovského dubového stolu jako v dobách, kdy byla matka ještě naživu.

„Ophelia a Daphne dolů ještě nepřišly, Flavie?“ zeptal se nerudně a zvedl hlavu od posledního vydání Britského filatelisty, které měl otevřené vedle talíře s masem a bramborami.

„Už jsem je neviděla celou věčnost,“ odpověděla jsem zvesela.

To byla pravda. Neviděla jsem je – ne od chvíle, kdy mi ucpaly pusu, zavázaly oči a pak mě svázanou odtáhly po schodech na půdu a zamkly ve skříni.

Otec na mě povinné čtyři vteřiny důrazně hleděl přes brýle, než se znovu sklonil ke svým zoubkovaným pokladům a začal si něco mumlat.

Věnovala jsem mu široký úsměv, aby si mohl dobře prohlédnout drátěná rovnátka, která mi zakrývala zuby. Ačkoli jsem díky nim vypadala jako řiditelná vzducholoď bez vnějšího pláště, otec si vždycky rád připomněl, že za svoje peníze dostává opravdovou hodnotu. Jenže tentokrát byl duchem nepřítomný a vůbec si rovnátek nevšiml.

Sundala jsem víko z mísy na zeleninu, která byla z kostního porcelánu a zdobili ji ručně malovaní motýli a maliny, a naložila si štědrou porci hrášku. Nůž jsem použila místo pravítka, vidličku jako bodec a uspořádala jsem hrášky tak, že vytvořily na talíři úhledné řady a sloupce: jeden šik malých zelených kuliček za druhým, rozmístěných s přesností, jaká by zahřála u srdce i toho nejnáročnějšího švýcarského hodináře. A pak jsem začala vlevo dole, napíchla na vidličku první hrášek a snědla ho.

Celé to spískala Ophelia. Koneckonců jí už bylo sedmnáct, tudíž se očekávalo, že se u ní projeví alespoň náznak zralosti, kterou by měla získat jako dospělá. To, že se spolčila s třináctiletou Daphne, prostě nebylo fér. Dohromady jim bylo třicet. Třicet let – proti mým jedenácti! Bylo to nejen nesportovní, ale vyloženě sprosté. A doslova to křičelo po pomstě.

Druhý den ráno jsem zrovna usilovně pracovala mezi baňkami a křivulemi své chemické laboratoře v nejvyšším patře východního křídla, když dovnitř bez pozdravu vrazila Ophelia.

„Kde je můj perlový náhrdelník?“

Pokrčila jsem rameny. „Já tvoje tretky nehlídám.“

„Vím, žes ho sebrala ty. V zásuvce s prádlem jsem měla mátové bonbony a ty jsou taky pryč. A jak jsem si všimla, kdykoli se v téhle domácnosti ztratí mátové bonbony, vždycky skončí v té samé usmolené tlamce.“

Upravila jsem výšku plamene lihového kahanu, na němž se zahřívala kádinka s červenou tekutinou. „Jestli hodláš naznačovat, že moje osobní hygiena nedosahuje stejně vysoké úrovně jako ta tvoje, můžeš mi jít políbit galoše.“

„Flavie!“

„Klidně můžeš. Už mi fakt leze krkem, že mě tady všichni ze všeho obviňují, Feely.“

Jenže moje spravedlivé rozhořčení vzalo zasvé, jakmile Ophelia krátkozrace zamžourala do rubínové kádinky, která právě začínala bublat.

„Co je ta lepkavá hmota na dně?“ Dlouhým nalakovaným nehtem zaťukala na sklo.

„Experiment. Dávej pozor, Feely, je v tom kyselina!“

Ophelia zbledla. „To jsou moje perly! Patřily mamince!“

Ophelia byla jediné z Harrietiných dětí, které o ní mluvilo jako o „mamince“: pouze ona byla dost stará, aby měla nějaké opravdové vzpomínky na ženu z masa a kostí, která nás odnosila ve svém lůně – což nám Ophelia v jednom kuse neúnavně připomínala. Harriet přišla o život při horolezecké výpravě, když mi byl teprve rok, a v Jelením mlází se její jméno příliš často nezmiňovalo.

Záviděla jsem Ophelii její vzpomínky? Měla jsem jí je za zlé? Neřekla bych – ty pocity sahaly mnohem hlouběji. Určitým nepochopitelným způsobem jsem Opheliinými vzpomínkami na naši matku opovrhovala.

Zvolna jsem vzhlédla od práce, tak, aby se kulaté čočky mých brýlí zaleskly jako prázdné bílé reflektory. Věděla jsem, že kdykoli udělám tohle, zmocní se sestry příšerný pocit, že se ocitla v přítomnosti šíleného německého vědce z nějakého černobílého filmu, který viděla v biografu Gaumont.

„Příšero!“

„Ježibabo!“ odsekla jsem. Ale teprve když se Ophelia otočila na podpatku – docela elegantně, to jí musím nechat – a řítila se ke dveřím.

Na odplatu jsem nemusela dlouho čekat, jenže to u Ophelie nikdy. Nedokázala plánovat dlouho dopředu, zatímco já se řídila heslem, že polévka pomsty by se měla nechat trpělivě dobublat k naprosté dokonalosti.

Takže krátce po večeři, jakmile se otec bezpečně stáhl do pracovny, aby se mohl rozplývat nad svou sbírkou královských hlav na barevných papírcích, Ophelia tichounce odložila stříbrný nůž na máslo, v němž si už dobře čtvrt hodiny soustředěně prohlížela svůj odraz, jako to dělají papoušci. Bez úvodu prohlásila: „Víš, já doopravdy nejsem tvoje sestra... ani Daphne ne. Proto se ti vůbec nepodobáme. Nejspíš tě ještě nikdy ani nenapadlo, že jsi adoptovaná.“

Upustila jsem lžíci, až to cinklo. „To není pravda. Všichni říkají, že se Harriet podobám jako vejce vejci.“

„Vybrala si tě v Domově pro neprovdané matky právě kvůli té nápadné podobě,“ opáčila Ophelia a udělala opravdu nechutný obličej.

„Copak mohla vidět nějakou podobu, když byla dospělá a já nemluvně?“ Pohotové myšlení patří odjakživa k mým silným stránkám.

„Připomínalas jí vlastní obrázky z dětství. Božíčku, vždyť si je dokonce přinesla s sebou a držela si je vedle tebe, aby tu podobu mohla porovnat.“

Obrátila jsem se k Daphne, která dosud nezvedla hlavu od výtisku Otrantského zámku v kožené vazbě. „To není pravda, že ne, Daffy?“

„Bohužel ano,“ utrousila Daphne a líně otočila stránku tenkou jako cibulová slupka. „Otec se vždycky bál, že to pro tebe bude trochu šok. Obě nás donutil slíbit, že ti to nikdy neprozradíme. Aspoň dokud ti nebude jedenáct. Musely jsme to odpřisáhnout.“

„Zelená kožená kabela,“ řekla Ophelia. „Viděla jsem ji na vlastní oči. Dívala jsem se, jak maminka strká ty svoje dětské fotografie do zelené kožené kabely, aby je odnesla do Domova. Ačkoli tehdy mi bylo teprve šest – skoro sedm –, nikdy nezapomenu na její bílé ruce... prsty na mosazné přezce.“

Vyskočila jsem od stolu a v slzách utekla z místnosti. Na jed jsem pomyslela až nazítří ráno při snídani.

A jako všechny velkolepé plány byl i tenhle úplně jednoduchý.

Naše rodina, rod de Luce, žila v Jelením mlází odnepaměti. Dnešní georgiánská budova vyrostla na místě původní alžbětinské, vypálené do základů vesničany, kteří de Luceovy podezírali ze sympatií k oranžistům. Skutečnost, že jsme po čtyři sta let byli horlivými katolíky a také jimi zůstali, neznamenala pro rozběsněné obyvatele Bishop’s Lacey vůbec nic. „Starý dům“, jak se mu přezdívalo, pohltily plameny, a novému domu, který ho nahradil, dnes bylo mnohem víc než dvě stě let.

Dva pozdější předci de Luceových, Antony a William, kteří se nepohodli v otázce krymské války, znešvařili čisté linie původní stavby. Každý z nich k ní postupně přidal jedno křídlo, William východní a Antony západní.

Každý se stal poustevníkem na svém území a zakázal tomu druhému, aby třeba jen překročil černou čáru, kterou nechali namalovat přímo uprostřed vestibulu – táhla se od hlavních dveří přes vstupní halu a protínala i záchod pro majordoma za zadním schodištěm. Ty dvě žluté cihlové přístavby, křiklavě viktoriánské, se stáčely dozadu jako svázaná křídla hřbitovního anděla a podle mého názoru dávaly georgiánské fasádě přední části domu upjatý a překvapený výraz staré panny, která má příliš pevně utažený drdol.

Další z pozdějších de Luceových, Tarquin – přezdívaný Tar – se dramatickým způsobem nervově zhroutil, jeho slibná kariéra na poli chemie skončila v troskách a v létě, kdy se slavilo stříbrné výročí královniny vlády, ho poslali z Oxfordu domů.

Tarův shovívavý otec v obavách o chlapcovo chatrné zdraví nešetřil výdaji a v nejvyšším patře východního křídla mu zařídil moderní chemickou laboratoř: nechybělo v ní německé laboratorní sklo, německé mikroskopy, německý spektroskop, mosazné analytické váhy z Lucernu a složitě tvarovaná, ručně foukaná německá Geislerova trubice, k níž mohl Tar připojovat elektrické cívky a studovat, jak fluoreskují různé plyny.

Na pracovním stole pod okny stál mikroskop Leitz, jehož mosazný povrch se nádherně teple blyštěl stejně jako ten den, kdy ho přivezli na kárce tažené poníkem od vlakové zastávky Jelení mlází. Zrcátko se v něm dalo nastavit tak, aby zachytilo první bledé paprsky ranního slunce, a ve dnech, kdy bylo zataženo, nebo po setmění ho osvětlovala parafínová mikroskopová lampa od londýnské firmy Davidson & Co.

Na stojanu s kolečky se tu dokonce tyčila celá lidská kostra, kterou Tarovi, když mu bylo pouhých dvanáct let, věnoval slavný přírodozpytec Frank Buckland, jehož otec údajně snědl mumifikované srdce krále Ludvíka XIV.

Tři stěny laboratoře lemovaly od podlahy ke stropu prosklené skříňky. Dvě z nich obsahovaly dlouhé řady chemikálií ve skleněných nádobkách, všechny nadepsané úhledným rukopisem Tara de Luce, který nakonec ošidil Osud a přežil je všechny. Zemřel, když mu bylo šedesát, v roce 1928, uprostřed svého chemického království, kde ho jednoho rána našla jeho hospodyně, jak jedním mrtvým okem stále slepě zírá do okuláru svého milovaného leitze. Proslýchalo se, že tehdy studoval rozklad prvního řádu oxidu dusičného. Pokud to byla pravda, šlo o první zaznamenaný výzkum reakce, jež měla později vést k vývoji atomové bomby.

Laboratoř strýčka Tara pak zůstala zamčená ve stavu, v jakém ji opustil, a celá léta do ní nikdo nevstoupil, dokud se nezačalo projevovat to, co otec nazýval mým „podivným nadáním“, a já si ji nezabrala pro sebe.

Pořád jsem se třásla radostí, kdykoli jsem si vzpomněla na deštivý podzimní den, v němž do mého života vpadla chemie.

Zrovna jsem šplhala po regálech v knihovně a předstírala, že jsem proslulá alpinistka, když mi najednou uklouzla noha a na zem vypadl těžký svazek. Jakmile jsem ho zvedla a otevřela, abych uhladila pomačkané stránky, zjistila jsem, že neobsahují pouze slova, ale rovněž tucty náčrtků. Na některých z nich ruce bez těl nalévaly tekutiny do podivně tvarovaných skleněných baněk, které vypadaly jako hudební nástroje z nějakého jiného světa.

Kniha se jmenovala Úvod do studia chemie a já se z ní za pár okamžiků dověděla, že slovo jod pochází z řeckého výrazu pro „fialový“ a brom se odvozuje z řeckého slova, jež znamená „zápach“. Právě takové věci jsem potřebovala vědět. Zastrčila jsem si tlustý červený svazek pod svetr, odnesla si ho nahoru do ložnice, a teprve později jsem si všimla, že na předsádce je tužkou napsáno H. de Luce. Ta kniha patřila Harriet.

Zanedlouho jsem už v každé volné chvilce pročítala její stránky. Často jsem se večer nemohla dočkat, až se půjde spát. Harrietina kniha se stala mojí tajnou přítelkyní.

Byly v ní popsány všechny alkalické kovy: prvky s úžasnými jmény jako lithium a rubidium, kovy alkalických zemin jako stroncium, baryum a radium. Zajásala jsem nahlas, když jsem se dočetla, že radium objevila žena, madame Curie.

A pak tam byly jedovaté plyny: fosfan, arsan (jehož jediná bublinka může být, jak se ukázalo, smrtící), oxid dusičitý, sulfan... Ten seznam se táhl dál a dál. Když jsem zjistila, že kniha obsahuje přesné návody, jak ty sloučeniny vytvořit, byla jsem v sedmém nebi.

Jakmile jsem se naučila najít smysl v chemických rovnicích, jako je například K₄[FeC₆N₆] + 2K = 6KCN + Fe (která popisuje, co se stane, když zahřejete ferrokyanid draselný s uhličitanem draselným, aby vznikl kyanid draselný), otevřel se přede mnou celý vesmír. Bylo to jako objevit kuchařskou knihu, která kdysi patřila čarodějnici z lesů.

Nejvíc mě zaujalo odhalování toho, jak všechno na světě – všechno, všecičko! – drží pohromadě neviditelnými chemickými vazbami, a vědomí, že ačkoli my to ve svém světě nevidíme, někde existuje skutečná stabilita, mi přinášelo podivnou, nepochopitelnou útěchu.

Zprvu mi nedocházela zjevná spojitost mezi tou knihou a opuštěnou laboratoří, kterou jsem objevila jako dítě. Ale když jsem si to konečně uvědomila, do mého života se vlil nový život – jestli to dává smysl.

V laboratoři strýčka Tara stály v regálech dlouhé řady chemických příruček, které tak láskyplně shromažďoval, a já brzy zjistila, že když se opravdu soustředím, většina z nich příliš nepřesahuje moje chápání.

Následovaly jednoduché experimenty a já se snažila do puntíku dodržovat postupy. Neříkám, že nedošlo k nějakým výbuchům a že se pokusy vždycky obešly bez zápachu, ale o tom bych se radši moc nešířila.

Postupem času jsem zaplňovala poznámkami další a další zápisníky. Moje práce začala být náročnější, když se mi odkryly taje organické chemie, a já jásala nad nově odhalenými poznatky o tom, co všechno se dá snadno získat z přírody.

Nejvíc ze všeho mě fascinovaly jedy.

Odstrkovala jsem listoví bambusovou vycházkovou hůlkou, kterou jsem cestou přes vstupní halu sebrala ze stojanu na deštníky ve tvaru sloní nohy. Sem dozadu, do zahrádky u kuchyně, dosud přes vysokou zeď z červených cihel nepronikly teplé sluneční paprsky a všechno bylo pořád mokré po nočním lijáku.

Probrodila jsem se zbytky neposekané loňské trávy a dloubala hůlkou u paty zdi, dokud jsem neobjevila to, po čem jsem pátrala: zářivé lupení, které se díky šarlatově lesklým trojlistům na konci výhonků mezi ostatními popínavkami dobře rozpoznávalo. Vytáhla jsem bavlněné zahradnické rukavice, které jsem měla zastrčené za opaskem, a za hlasitého hvízdání písničky „Bibbidi-Bobbidi-Boo“ jsem se pustila do práce.

Později, v bezpečí své svatyně, svého sancta sanctorum – na tenhle rozkošný výraz jsem narazila v životopisu Thomase Jeffersona a přivlastnila jsem si ho – jsem nacpala svěže zelené listy do skleněné křivule a dala si pozor, abych rukavice svlékla, teprve až bude poslední lesklý lísteček bezpečně uvnitř. A pak došlo na moji nejoblíbenější část.

Zazátkovala jsem křivuli, z jedné strany jsem ji připojila k lahvi, v níž už se vařila voda, a na druhé k zakroucené skleněné kondenzační trubici, jejíž otevřený konec visel nad prázdnou kádinkou. Zatímco voda zuřivě bublala, dívala jsem se, jak se pára propracovává trubicemi a proniká do křivule s listy. Už se začínaly kroutit a měknout, jak horké výpary otevíraly maličké prostory mezi buňkami a uvolňovaly oleje, které byly esencí živé rostliny.

Takhle pradávní alchymisté provozovali své umění: oheň a pára, pára a oheň. Destilace.

Jak já tuhle práci milovala.

Destilace. Řekla jsem to nahlas: „Des-ti-la-ce!“

Okouzleně jsem se dívala, jak pára v zatočené trubici chladne a sráží se, a zamnula jsem si ruce radostí, když se v ústí trubice sebrala první maličká kapka tekutiny a vzápětí se slyšitelným plesk! dopadla do připravené kádinky.

Jakmile se voda vyvařila a operace skončila, vypnula jsem hořák, položila si bradu do dlaní a fascinovaně sledovala, jak se tekutina v kádince usazuje do dvou zřetelně oddělených vrstev: čirá destilovaná voda dole a tekutina světle žlutého odstínu plovoucí navrchu. To byl esenciální olej z listů. Nazýval se urushiol a kromě jiného se v minulosti používal při výrobě laků.

Zalovila jsem v kapse svetru a vytáhla lesklou zlatou tubičku. Odšroubovala jsem víčko, a když se objevila rudá špička, nedokázala jsem potlačit úsměv. Opheliina rtěnka, uloupená ze zásuvky jejího toaletního stolku zároveň s perlami a mátovými bonbony. A Feely – nádiva jedna – si ani nevšimla, že je pryč.

Jakmile jsem si vzpomněla na ty bonbony, hodila jsem si jeden do pusy a hlasitě ho rozdrtila stoličkami.

Jádro rtěnky se dalo vyloupnout poměrně snadno a já zase zapálila hořák. Stačil jen mírný žár, aby se voskovitá hmota roztavila na lepkavou kaši. Napadlo mě, že kdyby Feely věděla, že se rtěnky vyrábějí z rybích šupin, možná by si nemalovala pusu tak nadšeně. Musím jí to sdělit. Ušklíbla jsem se. Později.

Natáhla jsem do pipety několik milimetrů destilovaného oleje, který plul v kádince, a pak jsem ho kapku po kapce opatrně přidala k rozpuštěné rtěnce. Potom jsem všechno důkladně zamíchala dřevěnou lékařskou špachtlí.

Moc řídké, usoudila jsem. Sáhla jsem po jedné nádobce a přidala kapičku včelího vosku, aby hmota získala původní konzistenci.

Zase byl čas natáhnout si rukavice – a sáhnout po kovové formičce na odlévání střel, kterou jsem sebrala z velmi slušně vybavené zbrojnice, jež se v Jelením mlází nacházela.

Nepřipadá vám zvláštní, že rtěnka má přesně velikost náboje ráže .45? To je docela užitečná informace. Budu si muset promyslet její možné širší důsledky, až si večer zalezu do pelíšku. Teď jsem měla moc práce.

Vysunula jsem upravenou rtěnku z formy, ochladila ji pod tekoucí vodou a pak ji zasunula zpátky do zlaté tubičky.

Několikrát jsem zašroubovala nahoru a dolů, abych si byla jistá, že mechanismus funguje, a zaklapla jsem víčko. Feely si ráda ráno přispala a touhle dobou nejspíš ještě vysedává u snídaně.

„Kde je moje rtěnka, ty malá sviňko? Cos s ní provedla?“

„Máš ji v zásuvce,“ opáčila jsem. „Všimla jsem si jí, když jsem ti brala ty perly.“

Během svého krátkého života mezi dvěma sestrami jsem se z nutnosti naučila vládnout rozeklaným jazykem.

„V zásuvce není. Právě jsem se dívala, a nic tam nebylo.“

„A vzala sis brýle?“ zeptala jsem se s úšklebkem.

Otec nám všem pořídil brýle, jenže Feely ty svoje odmítala nosit a ty moje zase obsahovaly víceméně jen čisté sklo. Nosila jsem je pouze v laboratoři, abych si chránila oči, nebo když jsem potřebovala vzbudit soucit.

Feely bouchla dlaněmi do stolu a vyběhla z pokoje.

Vrátila jsem se k hloubkovému průzkumu své druhé misky vloček.

Později jsem si do zápisníku poznamenala:

Pátek, 2. června 1950, 9.42. Subjekt se jeví normální, leč popudliví. (Není taková vždycky?) Příznaky se mohou projevit v rozmezí 12 až 72 hodin.

Můžu počkat.

Paní Mulletová, která byla malá, šedovlasá a kulatá jako mlýnský kámen a která o sobě nepochybně uvažovala jako o postavě z nějaké básně A. A. Milnea, se právě činila v kuchyni a vyráběla jeden ze svých odporných, blemcavých pudinkových koláčů. Jako obvykle zápolila s obrovským sporákem na dřevo, který zabíral větší část stísněné, přeplněné kuchyně.

„Ach, slečinko Flavie! Pomoz mi s tou troubou, buď tak hodná.“

Než jsem stihla připadnout na vhodnou odpověď, vynořil se za mnou otec.

„Flavie, na slovíčko.“ Hlas měl těžký jako olověná závaží na botách hlubokomořského potápěče.

Mrkla jsem po paní Mulletové, abych si ověřila, jak to nese. Při sebemenším náznaku nepříjemností brala okamžitě do zaječích, a jednou, když otec zvýšil hlas, se zamotala do koberce a odmítala vylézt, dokud jsme neposlali pro jejího manžela.

Zavřela troubu tak opatrně, jako by dvířka byla z waterfordského křišťálu.

„Už musím běžet,“ prohlásila. „Oběd máte v ohřívací troubě.“

„Děkuji vám, paní Mulletová,“ odpověděl jí otec. „Nějak si poradíme.“ Vždycky jsme si poradili.

Otevřela dveře kuchyně – a znenadání zavřeštěla jako jezevec zahnaný do kouta. „Božíčku! Božííííčku! Nastotisíckrát prosím za prominutí, pane plukovníku, ale božííííííčku!“

Otec a já jsme se museli trochu tlačit, abychom přes ni viděli, co ji tak poplašilo.

Byl to pták, přesně řečeno slučka malá – a byl mrtvý. Ležel na zádech na prahu, ztuhlá křídla měl roztažená jako miniaturní pterodaktyl, oči pokryté poměrně nechutnou blankou a dlouhý tenký černý zobák mu trčel přímo vzhůru. Na něm bylo něco napíchnuté a v ranním vánku se to zlehka pohupovalo – maličký čtvereček papíru.

Ne, to není papírek, ale poštovní známka.

Otec se sklonil, aby si ji mohl lépe prohlédnout, a vtom zalapal po dechu. Náhle se držel za hrdlo, ruce se mu třásly jako osikové listí na podzim a jeho pleť nabrala odstín mokrého popela.

(2)

Jak se říká, zamrazilo mě až do morku kostí. Chvíli jsem se bála, že dostal infarkt, což se otcům, kteří vedou sedavý život, občas stává. V jednu chvíli vám nařizují, abyste každé sousto přežvýkali přesně devětadvacetkrát, a vzápětí o nich čtete v Daily Telegraphu:

Calderwood, Jabez, bytem ve Vikářství ve Frintonu, zesnul náhle v sobotu čtrnáctého t. m. ve svém příbytku, ve dvaapadesátém roce svého žití. Byl nejstarším synem atd... atd... atd... Zanechal po sobě dcery Annu, Dianu a Triannu...

Calderwood, Jabez a jemu podobní měli ve zvyku vyskakovat do nebe jako čertíci z krabičky a zanechávat po sobě smečku dcer s pitomými jmény, aby se o sebe postaraly samy.

Copak jsem už nepřišla o jednoho rodiče? Něco tak podlého by mi přece otec neudělal. Nebo ano?

Ne. Teď už hlasitě vtahoval nosem vzduch, jako uštvaný tažný kůň, a sáhl po té věci na prahu. Jeho prsty jako dlouhá roztřesená bílá pinzeta opatrně stáhly známku ze zobáku mrtvého opeřence a pak si propíchnutý papírový čtvereček chvatně zasunul do jedné z náprsních kapes. Třesoucím se prstem ukázal na mrtvolku.

„Zbavte se té věci, paní Mulletová,“ nakázal přiškrceným hlasem, který zněl, jako by patřil někomu jinému – byl to hlas cizího člověka.

„Božíčku, pane plukovníku,“ vypískla paní Mulletová. „Pane plukovníku, já... já nevím, jestli... totiž...“ Ale on už ji neposlouchal. Mířil do své pracovny a přitom dusal a funěl jako parní lokomotiva.

Když si paní M přitiskla ruku na pusu a vydala se pro smetáček a lopatku, uprchla jsem do své ložnice.

Ložnice v Jelením mlází byly obrovské, matně osvětlené hangáry na vzducholodě a ta moje, která se nacházela ve východním – neboli Tarově křídle, jak jsme mu říkali – z nich byla největší. Díky raně viktoriánským tapetám (hořčičně žlutým, se stříkanci útvarů, které vypadaly jako krvavě rudé chuchvalce provázků) se zdála ještě větší: nekonečný, zbytečně předimenzovaný studený prostor, kudy se zvesela proháněl průvan. Dokonce i uprostřed léta by výprava přes celou místnost k umyvadlu na druhém konci odradila i ostříleného polárníka Roberta Scotta, takže jsem se jí pro jistotu vyhnula, rovnou zalezla do sloupové postele, zachumlala se do vlněné deky a uvelebila se tam, abych přemítala o svém životě, dokud mě nepřemůže spánek.

Myslela jsem například na to, jak jsem nožem na máslo seškrabávala vzorky ze svých žloutenkovitých stěn. Vzpomněla jsem si totiž, jak nám Daffy s očima navrch hlavy vyprávěla obsah jedné knihy A. J. Cronina, v níž nějaký nebožák onemocněl a zemřel v ložnici, v jejíchž tapetách byl jednou z hlavních příměsí do barvy arzenik. Plná naděje jsem si odnesla seškrabky do laboratoře k rozboru.

Rozhodně jsem se ale nezahazovala s nějakou obyčejnou Marshovou zkouškou, děkuju pěkně. Radši jsem zvolila metodu, při níž se arzen nejprve změní v oxid arzenitý a pak se zahřeje s octanem sodným, aby vznikl kakodyl: nejenže je to jedna z nejjedovatějších známých látek, jaké se na planetě vyskytují, ale navíc neuvěřitelně odporně páchne – jako shnilý česnek, ale ještě milionkrát hůř. Její objevitel Bunsen (ano, vynálezce proslulého hořáku) si zaznamenal, že pouhý závan této látky způsobí, že člověku nejen začnou mravenčit ruce i nohy, ale také se mu jazyk pokryje odpornou černou krustou. Ach, Bože, jak rozmanité je tvoje dílo!

Dokážete si asi představit, jak hluboce mě zklamalo, když jsem zjistila, že můj vzorek žádný arzenik neobsahuje: barva byla obyčejná organická tinktura, pravděpodobně vyrobená z kůry zcela běžné vrby jívy (Salix caprea) nebo z jiného neškodného a vrcholně nudného rostlinného barviva.

To mě v myšlenkách nevím proč přivedlo zpátky k otci.

Co ho to u kuchyňských dveří tak vyděsilo? A skutečně jsem v jeho tváři viděla strach?

Ano, to se nedalo zpochybnit. Nic jiného to být nemohlo. S jeho hněvem, netrpělivostí, únavou a náhlými záchvaty sklíčenosti jsem byla obeznámena až příliš dobře: všechny tyto výrazy se mu čas od času míhaly po obličeji jako stíny mraků, které se honí nad vrcholky našich anglických kopců.

Mrtvých ptáků se rozhodně nebál, to jsem věděla. Nespočetněkrát jsem viděla, jak se vrhá na vykrmenou vánoční husu a máchá přitom nožem a vidličkou jako orientální asasín. Přece to nemohlo způsobit to peří? Nebo skelné oko mrtvé slučky?

A rozhodně to nebylo tou známkou. Známky otec miloval víc než vlastní potomky. Jediné, co miloval víc než ty hezké barevné papírky, byla Harriet. A ta, jak jsem se zmínila, byla mrtvá.

Jako ta slučka.

Že by tohle bylo příčinou jeho reakce?

„Ne! Ne! Zmizte!“ Otevřeným oknem ke mně dolehl drsný výkřik a vytrhl mě z myšlenek.

Odhodila jsem pokrývku, vyskočila z postele, přeběhla přes místnost a podívala se do kuchyňské zahrádky dole.

Byl to Dogger. Zády se tiskl ke zdi, tmavé mozolnaté prsty měl doširoka roztažené a zatínal je do vybledlých červených cihel.

„Nepřibližujte se ke mně! Zmizte!“

Dogger byl otcův tajemník, jeho pravá ruka. A byl v zahradě sám.

Proslýchalo se – dobrá, přiznávám na rovinu, že to mám od paní Mulletové –, že Dogger přežil dva roky v japonském zajateckém táboře a pak dalších třináct měsíců plných mučení, hladovění, podvýživy a nucených prací na železnici smrti mezi Thajskem a Barmou, kde ho prý nutili jíst krysy.

„Našlapuj kolem něj opatrně, drahoušku,“ šuškala mi paní Mulletová. „Má nervy nadranc a někdy ho to hrozně bere.“

Dívala jsem se, jak stojí v záhonu s okurkami, předčasně zbělelé vlasy rozježené a zjevně nevidoucí pohled upřený k obloze.

„To nic, Doggere!“ křikla jsem na něho. „Jistím vás odsud shora.“

Chvilku se zdálo, že mě neslyšel, ale pak se jeho hlava pomaličku otočila, jako slunečnice, za zvukem mého hlasu. Zadržela jsem dech. Nikdy nevíte, co člověk v takovém stavu udělá.

„Už je to dobré, Doggere,“ zavolala jsem znovu. „Všechno v pořádku. Už jsou pryč.“

Najednou celý ochabl, jako by držel v ruce elektrický drát pod napětím a někdo právě vypnul proud.

„Slečno Flavie?“ Hlas se mu třásl. „To jste vy, slečno Flavie?“

„Jdu dolů,“ oznámila jsem mu. „Jsem tam cobydup.“

Jako splašená jsem letěla po schodech do kuchyně. Paní Mulletová už odešla domů, ale u otevřeného okna chladl čerstvě upečený pudinkový koláč.

Ne, řekla jsem si: Dogger potřebuje něčeho napít. Skotskou měl otec zamčenou v knihovně ve své pracovně a tam jsem ho nemohla rušit.

Naštěstí jsem ve spíži objevila krajáč studeného mléka. Nalila jsem ho do vysoké sklenice a rozběhla se do zahrady.

„Nate, vypijte tohle,“ vybídla jsem ho a podala mu sklenici.

Dogger ji uchopil do obou rukou, dlouho na ni zíral, jako by netušil, co si s ní počít, a pak si ji nejistě zvedl k ústům. Lokal velkými doušky, dokud všechno mléko nevypil. Pak mi prázdnou sklenici vrátil.

Chviličku vypadal trochu jako světec, jako nějaký Raffaelův anděl, ale to rychle pominulo.

„Máte knírek od mléka,“ upozornila jsem ho. Sehnula jsem se k okurkám, utrhla jeden velký tmavozelený list a otřela mu horní ret.

Do prázdných očí se mu zvolna vracelo světlo.

„Mléko a okurky...,“ zamumlal. „Okurky a mléko...“

„Jed!“ vykřikla jsem a začala skákat nahoru a dolů a máchat rukama jako slepice křídly, abych ho ujistila, že je všechno, jak má být. „Smrtelný jed!“ A oba jsme se trochu zasmáli.

Zamrkal.

„Božíčku!“ povzdechl si a rozhlédl se po zahradě jako princezna, která se probouzí ze stoletého spánku. „Že nám to ale začíná nádherný den!“

Otec se k obědu nedostavil. Pro svůj klid jsem přitiskla ucho na dveře pracovny a chvíli poslouchala, jak uvnitř šustí filatelistické stránky a občas se ozve odkašlání. Nejspíš nervy.

Daphne seděla u stolu s nosem zabořeným do Walpola (Horace) a zapomenutý okurkový sendvič vlhnul na talíři u jejího lokte. Ophelia donekonečna vzdychala, přehazovala jednu nohu přes druhou a zase obráceně a tupě hleděla do prázdna. Mohla jsem jen hádat, že myslí na Neda Croppera, který pracoval v hostinci U Třinácti draků jako takový kluk pro všechno. Byla tolik ponořená do svých vznešených snů, že si ani nevšimla, jak pozorně zkoumám její rty, když roztržitě sáhla po kostce třtinového cukru, hodila si ji do pusy a začala ji cucat.

„Áách,“ prohodila jsem jen tak do prázdna, „beďary budou dneska odpoledne kvést.“

Skočila po mně, ale já mám rychlejší nohy.

Nahoře v laboratoři jsem si zapsala:

Pátek, 2. června 1950, 13.07. Dosud žádná pozorovatelná reakce.

„Trpělivost je nezbytná vlastnost génia.“

– (Disraeli)

Už minula desátá, a já pořád nemohla zabrat. Obvykle usnu jako špalek, sotva zapadne slunce, ale dneska to bylo jiné. Ležela jsem na zádech, ruce založené pod hlavou, a v duchu si přehrávala události dne.

Nejdřív tu byl otec. Ne, vlastně ne. Nejdřív tu byl mrtvý pták na prahu – a potom otec. Měla jsem pořád pocit, že jsem v jeho tváři viděla strach, ale v nějakém zasutém koutku mysli tomu ne a ne uvěřit.

Mně – vlastně nám všem – připadal otec neohrožený. Za války viděl spoustu věcí: hrozných věcí, které se nedají vyjádřit slovy. Nějak přežil všechna ta léta potom, co Harriet zmizela a byla prohlášena za mrtvou. A během toho všeho zůstal silný, udatný, neústupný a neotřesitelný. Neuvěřitelně britský. Dokonalé sebeovládání a kamenná tvář. Ale teď...

A potom Dogger: Arthur Wellesley Dogger, abych uvedla „celé jeho patronymikum“ (jak to označoval, když měl lepší den). Dogger k nám původně nastoupil jako otcův komorník, ale poté, co „na něj plně dolehla tíha této pozice“ (jeho slova, ne moje), usoudil, že pro něj bude „blahodárnější“, když se stane majordomem, pak šoférem, pak opravářem a údržbářem Jeleního mlází, pak na nějakou dobu opět šoférem. V posledních měsících nenápadně klesl, jako padající podzimní list, na svou současnou pozici zahradníka a otec věnoval náš starý stejšn Hillman kostelu svatého Tancreda jako hlavní cenu do tomboly.

Chudák Dogger! To jsem si myslela, ačkoli mi Daphne kladla na srdce, že něco takového nemám nikdy o nikom říkat: „Nejenže to působí blahosklonně, ale taky to nebere v úvahu budoucnost,“ tvrdila.

Jenže kdo by mohl zapomenout, jak Dogger vypadal ráno v zahradě? Chlap jako hora, který tam bezmocně stál nad převráceným kolečkem, vlasy rozcuchané, nářadí rozházené, a tvářil se, jako by... jako by...

Venku něco zašustilo a já nastražila uši. Otočila jsem hlavu a naslouchala.

Nic.

Je dokázaným faktem, že mám velmi dobrý sluch: otec mi kdysi řekl, že člověku s takovým sluchem zní i otírání pavučin o stěny jako rány podkovami. Harriet ho měla taky a někdy si ráda představuju, že jsem svým způsobem jejím podivným pozůstatkem: párem uší bez těla, jež se vznášejí po strašidelných chodbách Jeleního mlází a slyší věci, které by někdy měly raději zůstat neslyšeny.

Ale poslouchejte! Ozvalo se to znovu! Ozvěna hlasu, drsného a dutého, jako šepot v prázdné plechovce od sušenek.

Vyklouzla jsem z postele a po špičkách přeběhla k oknu. Opatrně, abych nepohnula závěsy, jsem vykoukla do kuchyňské zahrady právě ve chvíli, kdy se jako na zavolanou vynořil zpoza mraku měsíc a osvětlil scénu, která připomínala prvotřídní inscenaci Snu noci svatojánské.

Neviděla jsem ovšem nic než stříbřité měsíční světlo, které tančilo mezi okurkami a růžemi.

A potom jsem zaslechla hlas: rozhněvaný hlas připomínající bzučení včely, která se v pozdním létě pokouší proletět zavřeným oknem.

Hodila jsem na sebe Harrietin hedvábný japonský župánek (jeden ze dvou, které jsem zachránila při Velké Čistce), nazula si indiánské mokasíny pošité korálky, které jsem používala místo papučí, a vyplížila se nad schodiště. Hlas se ozýval odněkud z domu.

V Jelením mlází se nacházela dvě hlavní schodiště – každé se vinulo z patra do přízemí jako zrcadlový obraz toho druhého a končilo těsně u namalované černé čáry, která dělila podlahu haly, pokrytou černobílými dlaždicemi. Moje schodiště, z východního, „Tarova“ křídla, končilo v té části rozlehlé haly, zdobené nástěnnými malbami, vedle níž se nacházela zbrojnice se sbírkou střelných zbraní a za ní otcova pracovna. Právě odtamtud se to ozývalo. Připlížila jsem se blíž.

Přitiskla jsem ucho na dveře.

„A navíc, Jacko,“ říkal právě někdo hulvátským tónem na druhé straně dřevěné výplně, „jak bys mohl po tom odhalení dál žít? Co by sis počal?“

Chviličku jsem měla pocit, že do Jeleního mlází přišel George Sanders v roli bezcitného padoucha a teď za zavřenými dveřmi otci vyhrožuje.

„Vypadni,“ řekl otec hlasem, který vůbec nezněl vztekle – naopak, byl tak klidný a dokonale vyrovnaný, že jsem okamžitě poznala, jak moc zuří. V duchu jsem před sebou viděla jeho zachmuřený obličej, zaťaté pěsti a svaly na čelisti napjaté jako luk.

„Hele, nech toho, starouši,“ opáčil ten cizí hlas úlisně. „V tomhle jsme spolu – vždycky jsme byli, vždycky budeme. Víš to stejně dobře jako já.“

„Twining měl pravdu,“ prohlásil otec. „Jsi odporná, zavrženíhodná parodie na lidskou bytost.“

„Twining? Starej Čajíček? Ten je po smrti už dobře třicet let, Jacko – jako ten Dickensův Jacob Marley. Jeho duch však kráčí dál, stejně jako přízrak řečenýho Marleyho. Jak sis možná povšiml.“

„A my jsme ho zabili,“ odpověděl otec dutým, mrtvým hlasem.

Vážně jsem slyšela to, co jsem slyšela? Jak může –

Protože jsem odtrhla ucho ode dveří a sklonila se ke klíčové dírce, další otcova slova mi unikla. Stál vedle svého psacího stolu čelem ke dveřím. Neznámý byl ke mně otočený zády. Byl mimořádně vysoký, odhadem tak metr pětadevadesát. V hrubém šedivém obleku a s hřívou zrzavých vlasů mi trochu připomínal vycpaného kanadského jeřába, který byl zastrčený v rohu zbrojnice.

Znovu jsem přitiskla ucho na dveře.

„... pokud jde o zostuzení, žádný promlčecí lhůty neplatí,“ říkal právě ten cizí hlas. „Co pro tebe znamená pár táců, Jacko? Když Harriet umřela, přišel jsi k pěkným prachům, ne? Jenom ta pojistka –“

„Zavři tu svoji nevymáchanou hubu!“ zařval otec. „Vypadni, než tě –“

Náhle mě něco zezadu popadlo a na ústa se mi přitiskla drsná dlaň. Srdce mi málem vyskočilo z hrudi.

Kdosi mě držel tak pevně, že jsem se nemohla ani vzpouzet.

„Vraťte se do postele, slečno Flavie,“ sykl mi ten člověk do ucha.

Byl to Dogger.

„Tohle není vaše věc,“ dodal šeptem. „Běžte spát.“

Pomalu mě pustil a já se od něj odtáhla. Vrhla jsem po něm sžíravý pohled.

V hlubokém šeru jsem postřehla, jak jeho výraz trochu zjihl.

„Ztraťte se,“ zašeptal.

Ztratila jsem se.

Zpátky u sebe v ložnici jsem chvíli přecházela sem a tam, jak to dělám často, když mi něco zhatí plány.

Přemýšlela jsem o tom, co jsem vyslechla. Otec, a vrah? Vyloučeno. Určitě existuje nějaké docela jednoduché vysvětlení. Kdybych jen vyslechla i zbytek rozhovoru mezi otcem a neznámým mužem... kdyby mě jen Dogger takhle nezaskočil ze zálohy. Kdo si myslí, že je?

Já mu ukážu, pomyslela jsem si.

„A bez zbytečných okolků!“ řekla jsem nahlas.

Vytáhla jsem ze zeleného papírového obalu José Iturbiho, důkladně natočila přenosný gramofon a na přehrávací talíř jsem položila druhou stranu Chopinovy Polonézy As dur. Pak jsem se vrhla na postel a broukala si melodii s nahrávkou: TA-da-da-dá, TA-da-da-dá, TA-da-da-dá, TA-da-da-dáááá... “

Ta hudba zněla jako podkres k filmu, v němž se někdo snaží nastartovat starý kašlavý bentley, co mu pořád zhasíná motor: rozhodně to nebyly tóny, které by člověka odnesly do říše snů...

Když jsem otevřela oči, do oken se dralo jitro v barvě ústřice. Ručičky na mém mosazném budíku ukazovaly 3.44. Při letním čase se rozednívá brzy – za necelou čtvrthodinku vyjde slunce.

Protáhla jsem se, zívla a vylezla z postele. Gramofon dohrál, zamrzl uprostřed Polonézy a jehla nehybně spočívala v drážce. Na jeden prchavý okamžik mě napadlo, že bych ho mohla znovu natočit a dopřát celé domácnosti probuzení v polském stylu. A pak jsem si vzpomněla, co se odehrálo před pár hodinami.

Vydala jsem se k oknu a zadívala se do zahrady. Uviděla jsem kůlnu na nářadí, se skleněnými tabulkami zamlženými rosou, a za ní hranatý tmavý tvar, v němž jsem poznala Doggerovo převržené kolečko, zapomenuté během včerejšího zmatku.

Rozhodla jsem se jít je uklidit, abych Doggera trochu odškodnila – ačkoli jsem si nebyla úplně jistá za co –, a tak jsem se oblékla a tiše seběhla po zadním schodišti do kuchyně.

Když jsem procházela kolem okna, všimla jsem si, že si někdo ukrojil dílek koláče paní Mulletové. To je ale zvláštní, pomyslela jsem si; nikdo z de Luceových by ho totiž v žádném případě neochutnával. Jestli existovalo vůbec něco, na čem jsme se shodli – co nás jako rodinu spojovalo –, tak to byl odpor k pudinkovým koláčům paní Mulletové. Kdykoli místo našeho oblíbeného rebarborového nebo angreštového upekla ten obávaný pudinkový, obvykle jsme se ho jako jeden muž ochotně zřekli, předstírali skupinovou nevolnost a poslali ji domů i s tím pekařským výtvorem, aby ho s našimi srdečnými pozdravy nabídla svému manželovi Alfovi.

Jakmile jsem vyšla ven, zjistila jsem, že stříbřité ranní světlo proměnilo zahradu v čarovnou mýtinu, kde stíny ještě temněly v kontrastu s tenkými paprsky vycházejícího slunce za zdí. Všechno pokrývala třpytivá rosa a vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby zpoza růžového keře náhle vystoupil jednorožec a pokusil se položit mi hlavu do klína.

Právě jsem mířila k tomu kolečku, když jsem zakopla a upadla na všechny čtyři.

„Sakra!“ vyjekla jsem a rychle jsem se rozhlédla, jestli mě někdo neslyšel. Byla jsem zmazaná od černé mokré jílovité hlíny.

„Sakra,“ zopakovala jsem trochu tišeji.

Když jsem se otočila, abych se podívala, o co jsem to vlastně klopýtla, okamžitě jsem to spatřila: mezi okurkami trčelo něco bílého. Na kratičký chvějivý okamžik jsem se v koutku mysli zoufale snažila uvěřit, že jsou to jen hrabičky, užitečný zahradnický nástroj s bílými zahnutými hroty.

Ale pak se zase zapojil rozum a moje mysl připustila, že je to ruka. Ruka připojená k paži, která čouhala z okurek ven.

A na jejím konci jsem uviděla obličej, jemuž okolní tmavé listí dodávalo příšerně svěží okurkový odstín. Obličej, který vypadal jako Zelený muž z té staré lesní legendy.

Poháněná silnější vůlí, než byla ta moje, jsem znovu dopadla na všechny čtyři vedle toho zjevení, částečně v úžasu a částečně proto, abych si je mohla lépe prohlédnout.

Když jsem byla tak blízko, že se naše nosy málem dotýkaly, začal přízrak otvírat oči.

Šokem jsem se nedokázala pohnout.

Tělo v okurkách se přerývaně nadechlo... a potom mi přímo do tváře, trochu smutně, vydechlo jediné slovo – u nosu se mu přitom dělaly bublinky.

„Vale,“ řekla ta bytost.

Mimoděk jsem nakrčila nos, jak mě do chřípí udeřil závan podivného pachu – odér, jehož název jsem měla vteřinku skoro na jazyku.

Ty oči, modré jako ptáci na porcelánovém servisu, se upíraly přímo do mých, jako by hleděly do nějaké mlhavé, nezřetelné minulosti, jako by mě kdesi hluboko nějak poznávaly.

A pak umřely.

Ráda bych řekla, že mě to hluboce zasáhlo, ale nebyla by to pravda. Ráda bych řekla, že jsem měla chuť utéct, ale nebyla by to pravda. Místo toho jsem dychtivě přihlížela a vrývala si do paměti každičkou podrobnost: chvění prstů, téměř neznatelný kovový, bronzový nádech, který nabrala pokožka, jako by na ni přímo před mýma očima dýchla smrt.

A potom naprostá nehybnost.

Ráda bych řekla, že jsem se bála, ale neměla jsem strach. Právě naopak. Tohle byla zdaleka ta nejzajímavější věc, jaká se mi v životě přihodila.

(3)

Vyřítila jsem se po západním schodišti nahoru. Ze všeho nejdřív mě napadlo, že bych měla vzbudit otce, ale cosi – nějaký velký neviditelný magnet – mě na místě zarazilo. Daffy a Feely nebyly v krizových situacích k ničemu, ty nemělo smysl shánět. Co nejrychleji a nejtišeji jsem se rozběhla do zadní části domu, k pokojíku nad kuchyňskými schody, a tlumeně jsem zaťukala na dveře.

„Doggere!“ zašeptala jsem. „To jsem já, Flavia.“

Zevnitř se neozýval ani hlásek, a tak jsem zaklepala znovu.

Trvalo celou věčnost, než jsem zaslechla, jak se Dogger v bačkorách šourá ke dveřím. Zámek ztěžka cvakl, závora se odsunula a dveře se opatrně na škvírku pootevřely. Všimla jsem si, že v ranním světle vypadá jeho obličej ztrhaně, jako by celou noc nespal.

„V zahradě je mrtvola,“ oznámila jsem mu. „Myslím, že byste měl jít se mnou.“

Zatímco jsem poskakovala z nohy na nohu a kousala si nehty, Dogger se na mě podíval s výrazem, který se dá popsat jen jako vyčítavý, a zmizel v hloubi pokoje, aby se oblékl. Za pět minut jsme už stáli bok po boku na zahradní pěšince.

Bylo zjevné, že Dogger má s mrtvými lidmi zkušenosti. Jako by to dělal celý život, přiklekl k neznámému muži a položil mu dva prsty na zadní část krku pod čelistí, ve snaze nahmatat pulz. Z jeho prázdného, odtažitého výrazu jsem pochopila, že žádný nenašel.

Pomalu vstal a oprášil si ruce, jako by se bál nějaké nákazy.

„Informuji pana plukovníka,“ řekl.

„Neměli bychom zavolat policii?“ zeptala jsem se.

Dogger si přejel dlouhými prsty po strništi na bradě s výrazem člověka, který zvažuje otázku osudového významu. V Jelením mlází platila ohledně používání telefonu velice přísná pravidla.

„Ano,“ usoudil nakonec. „To bychom nejspíš měli.“

Společně jsme se velmi pomalu odloudali zpátky do domu.

Dogger zvedl sluchátko a přiložil si je k uchu, ale všimla jsem si, že vidlici pořád stlačuje prstem. Několikrát otevřel a zase zavřel naprázdno ústa a nápadně zbledl. Ruka se mu rozklepala tak hrozně, až jsem dostala strach, že sluchátko upustí. Bezradně se na mě podíval.

„Tak jo,“ řekla jsem a převzala sluchátko. „Udělám to sama.“

„Bishop’s Lacey dva dva jedna,“ sdělila jsem do telefonu a při čekání mě napadlo, že Sherlock Holmes by se nejspíš nad tou shodou okolností pousmál.

„Policie,“ ozval se na druhém konci úřední hlas.

„To je konstábl Linnet?“ zeptala jsem se. „Tady Flavia de Luce v Jelením mlází.“

Něco takového jsem ještě nikdy nedělala a musela jsem se spolehnout na to, co jsem odposlechla v rádiu a odkoukala v biografu.

„Chci oznámit úmrtí,“ řekla jsem. „Možná byste k nám mohli poslat inspektora?“

„Potřebujete sanitku, slečno Flavie?“ zeptal se. „Obvykle neposíláme inspektora, pokud nejde o úmrtí za podezřelých okolností. Počkejte, jen co najdu tužku...“

Nastala rozčilující pauza, v níž jsem slyšela, jak šmátrá v kancelářských potřebách na stole, než se znovu ozval:

„Dobrá, sdělte mi jméno zesnulého, pomalu prosím, nejdříve příjmení.“

„Nevím, jak se jmenuje,“ řekla jsem. „Je to cizí člověk.“

To byla pravda: netušila jsem, jak se ten muž jmenuje. Ale věděla jsem, a to až moc dobře, že mrtvola v zahradě – mrtvola s rusými vlasy, mrtvola v šedém obleku – je mrtvola muže, kterého jsem v noci zahlédla klíčovou dírkou v pracovně. Muže, kterému otec –

Jenže tohle jsem jim nemohla vykládat.

„Nevím, jak se jmenuje,“ zopakovala jsem. „Nikdy v životě jsem ho neviděla.“

Teď už nebylo cesty zpátky.

Paní Mulletová a policie dorazily ve stejný okamžik, ona pěšky z vesnice a policisté v modrém sedanu vauxhall. Kola zarachotila na štěrkované příjezdové cestě, a když vůz zastavil, přední dvířka se otevřela a vystoupil z nich jakýsi muž.

„Slečno de Luce,“ oslovil mě, jako by fakt, že pronesl moje jméno, znamenal, že má nade mnou vládu, „mohu vám říkat Flavie?“

Přikývla jsem.

„Já jsem inspektor Hewitt. Je váš otec doma?“

Inspektor vypadal celkem příjemně, měl vlnité vlasy, šedé oči a takový buldočí postoj, kterým mi připomínal slavného válečného pilota Douglase Badera, jehož snímky se objevovaly ve starých číslech The War Illustrated, kterých se v salonu kupily doslova závěje.

„Ano, je,“ odpověděla jsem, „ale je poněkud indisponován.“ To slovo jsem si vypůjčila od Ophelie. „Mrtvolu vám můžu ukázat sama.“

Paní Mulletová otevřela pusu a vyvalila oči. „Ach, božíčku! Moc se omlouvám, slečno Flavie, ale božíííííčku!“

Kdyby měla na sobě zástěru, přehodila by si ji přes hlavu a utekla, jenže bohužel žádnou neměla, a tak se jen vpotácela otevřenými dveřmi do domu.

Dva muži v modrých uniformách, kteří dosud seděli na zadním sedadle, jako by čekali na rozkazy, se začali soukat ven.

„Detektiv seržant Woolmer a detektiv seržant Graves,“ představil je inspektor Hewitt. Seržant Woolmer byl podsaditý a připosražený a měl rozpláclý nos, jako by v mládí boxoval; seržant Graves byl drobný blonďatý mladíček s dolíčky ve tváři, a když mi podával ruku, usmál se na mě.

„A teď, kdybyste byla tak laskavá,“ pobídl mě inspektor Hewitt.

Detektivové seržanti si vyložili z kufru vauxhallu svoje náčiní a já je odvedla skrze dům do zahrady.

Když jsem jim ukázala tělo, fascinovaně jsem sledovala, jak seržant Woolmer vybaluje fotoaparát a staví ho na dřevěný stativ. Prsty měl tlusté jako klobásy, ale přesto jimi dokázal překvapivě jemně upravovat nastavení drobnými stříbrnými kolečky na přístroji. Zatímco dělal záběry celé zahrady, se zvláštním přihlédnutím k záhonu s okurkami, seržant Graves otevřel odřenou koženou brašnu, v níž byly úhledně naskládané celé řady lahviček. Zahlédla jsem v ní taky balíček obálek z pergamenového papíru.