HOVORY

S TERAPEUTY

O lásce, pravdě, paralelních vztazích, výchově a hranicích

JANA BRÁZDILOVÁ

BARBARA NESVADBOVÁ

PAVLÍNA SAUDKOVÁ

Jana Brázdilová, Barbara Nesvadbová, Pavlína Saudková

Hovory s terapeuty

Copyright © Jana Brázdilová, Barbara Nesvadbová, Pavlína Saudková, 2022

Photo © Anna Mrázek Kovačič, Pavlína Saudková (strany 83, 85, 86 a 97),
Zdeněk Odstrčilík (strany 167, 168, 170, 183), 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8827-7

Obsah

Předmluva

Honza Wojtko

Nora Vlášková

Michal Mynář

Jitka Vodňanská

Pavel Rataj

Michal Miovský

Jan Kulhánek

Jana Woleská

Předmluva

Terapeut. Terapie. Slova, která se pořád ještě mnozí lidé stydí vyslovit nahlas. Přitom pečovat o duši je minimálně stejně důležité jako starat se o tělo. Proto za čas a ochotu mluvit děkujeme Noře Vláškové, Jitce Vodňanské, Janě Woleské, Janu Kulhánkovi, Michalu Miovskému, Michalu Mynářovi, Pavlu Ratajovi a Honzovi Vojtkovi. Některé z vašich vět nám připomněly něco, co víme, ale zapadaly v čase všedních dní, mnohé se trefily do černého a rezonují v nás pořád. Věříme, že s podobnou silou si najdou i cestu k duším čtenářů. A že se k nim dostanou ve správnou chvíli a půjdou s nimi tu jejich cestu.

Žijeme. Díváme se kolem. Komunikujeme. Nasloucháme příběhům. Přemýšlíme. Ptáme se. A hledáme odpovědi. Pochybujeme.
Snažíme se věřit, že se děje, co se dít má. Že tohle je cesta. Že z každého zranění vyjdeme silnější. Že růst můžeme jen v krizi. A Hovory s terapeuty jsou důsledkem jedné naší životní etapy, která byla mnohé, jen ne nudná, která byla naplněná smíchem i slzami, pokorou i vztekem, silou i slabostí, čajem na uklidnění i vínem – a hlavně nás změnila.

Ptáme se všechny, protože témata, o nichž se s terapeuty bavíme, se více či méně dotýkají každé z nás. A také našich partnerů, přátel, kolegů, příbuzných. Nebudeme si dělat alibi tak často užívanou větou: „Všechny postavy a události v této knize jsou zcela smyšlené, jakákoli podobnost se skutečnými, žijícími či mrtvými osobami je čistě náhodná.“ Tentokrát jsou totiž všechny postavy a události reálné. Jen s ohledem na tu velkou otevřenost jsme se rozhodly smazat většinu stop, aby nebylo na první pohled zřejmé, jaká ke které z nás vede. Nezalekly jsme se. Jen nežijeme izolovaně samy se sebou a cítíme zodpovědnost vůči našim blízkým. Pokud terapeuté zmiňují příběhy ze svých ordinací, jsou to jen ty, u nichž dal klient svolení se zveřejněním.

Jana Brázdilová,

Barbara Nesvadbová,

Pavlína Saudková

Honza Wojtko

O sebeklamu, sebeobrazu,

emocích a autenticitě

Jak zacházet s člověkem, který je vám nesmírně blízký, ale o kterém víte, že sám sebe klame a není v tom klamu šťastný? Co je vlastně důvěra? Proč když mám něco sdělit, podívat se do svého obrazu v zrcadle, proč je to tak extrémně těžké? Proč tolik lidí nehloubá, proč jsou na světě, jaké je jejich místo? Proč je těžké opustit svůj sebeobraz? Jak poznáme zdravého dospělého? Může se člověk žijící v autenticitě dostat ke krizi osobnosti? Jaké procento lidí dokáže být skutečně autentických? Jak moc ve vztazích umíme vnímat toho druhého? Když znám sama sebe, proč se pouštím do vztahu, které mě zraňují? Jak se liší důvěra mezi partnery a důvěra mezi klientem a terapeutem?

Poznat sám sebe. Být v pravém já. Být ve svém středu. Znát své hranice. Umět se postavit sám za sebe. Být dospělý.

Každé z těch slov má v kontextu knihy (v kontextu života) jasný význam. Jenže není dne, kdy byste nepotkali někoho, kdo je důkazem opaku. A tak třeba sledujete svého milence, jehož všechna slova zní velmi uvěřitelně, ale když se jimi nenecháte ošálit, zjistíte, že vůbec neodpovídají tomu, jaký příběh s ním žijete. Že jeho vstřícnost a ruka podaná komukoli, kdo potřebuje pomoct, ve jménu hezčího světa jsou jen jeho mimikry, role, kterou si sám určil. Není špatný herec. Na chvíli mu možná uvěříte. Chvíli vám může lhát. Možná může lhát všem. I sobě. Dokud jste ochotní uvěřit. A dřív nebo později odkryjete jeho skutečnou podstatu. Toho malého zraněného kluka, který pravděpodobně bude až do samotného konce věřit, že je takový, jaký si vybájil. Ten obraz v zrcadle je jen sebeklam. Sebeklam jako únik z reality, která je až příliš těžká. Nebo je náročné se jí postavit. Protože to může někdy bolet. Přinést do života změny. Sebeklam je prostor, kde se člověk cítí v bezpečí. Byť je to bezpečí stojící na vodě. Vidět realitu vyžaduje odvahu. Odvahu postavit se čelem ke všemu, co život přináší. Psychoterapeut Honza Vojtko ale dává každému, kdo se rozhodne udělat krok ke změně, naději, když říká, že mozek je dost plastický na to, abychom změnili zažité vzorce svého chování.

Jak zacházet s člověkem, který je vám nesmírně blízký, ale o kterém víte, že sám sebe klame a není v tom klamu šťastný?

To, že sám sebe klame, je v podstatě ale jen váš úhel pohledu. Je to vaše hodnocení na základě toho, jak vy vnímáte svět. Na základě takzvaného významovače, filtru, který jste si nastavili díky vaší výchově, vašim zkušenostem a samozřejmě danému psychologickému nastavení. Pokud něco takového vidíte, můžete v podstatě jen nabízet svůj úhel pohledu a možnost si o tom popovídat. Víte, s dospělostí souvisí vědomí toho, že mám určitou svobodu volby. Pokud jsem dospělá osoba, nejen fyzicky, ale především psychicky, mám umět nést zodpovědnost za důsledky svých činů, za své volby.

Proč na to upozorňuji? Protože když svému blízkému nabídnete možnost si promluvit o tom, co vidíte, upozornit na to, že to, co chcete se svým blízkým sdílet, může být i pro něj kritické, a pokud bude souhlasit, měl by být schopen nést důsledek toho, že řekl ano. Pokud vám však řekne ne, vy byste měli mít sílu unést, že máte vedle sebe člověka, který vás nechce nebo nemůže poslouchat. Což samozřejmě může vstupovat do vztahové dynamiky mezi vámi.

Tvrdí nám, že jsme racionální bytosti, které občas cítí. My jsme ale emocionální bytosti, které občas myslí.

Chybí v takovém vztahu důvěra?

Já nevím. Může, ale také nemusí. To, že mě někdo někdy nevyslechne, nemusí hned znamenat, že mezi námi chybí důvěra. Může to být v rámci nějakého kontextu a situace, odmítnutí toho, že teď si nemůžu, nejsem schopen si povídat. Ale jindy ano.

Pokud se ale tyto situace opakují, může to naši důvěru narušit. Velmi často to vidíme ve vztazích, které byly nastavené na pseudoromantismu – jakmile jsme s někým v intimním vztahu, milujeme, ta láska nikdy nepřestane, takže si nikdy nebudeme muset nic říkat, on či ona budou předem vědět, jak to myslím, proč se tak chovám, a budou to totálně akceptovat. Protože kdyby mě nepřijali takového, jaký jsem, není to pravá láska. Jasně že to do jednadvacátého století nepatří. Tím nenapadám být ve vztahu romantičtí, to je krásný, ale i romantici současné doby vědí, že bez zpětných vazeb, komunikace, potřeby ve svém životě něco upravit, změnit, resp. vědomě pečovat o svůj vztah se neobejdou, a učí se přijímat jak pochvalné, tak kritické poznámky.

Pokud jsem já ten, kdo slyší ono ne, mám se s tím smířit, nebo se můžu po čase zeptat na totéž znova, zase nabídnout možnost si promluvit?

Ve vztazích, nejen intimních, platí tři základní kritéria, která mi pomáhají určit, kdy je vhodné a kdy ne si o něčem (pro mě) vážném promluvit. Je to vnímání kontextu, tedy souvislostí, mojí psychické kondice a situace, ve které jsme se oba ocitli. Ne vždycky se vážný rozhovor hodí – pokud jsme třeba u mámy na obědě, nebo nejsme v kondici, máme toho hodně v práci, nebo se staráme o nemocné dítě. V neposlední řadě vnímám kontext, ve světě se to mele, diktátoři hrozí jadernými zbraněmi, zvedají se ceny a tak dále. Tak mám samozřejmě možnost říct teď ne. Ale ve vztahu by mělo platit pravidlo, že pokud teď ne, vysvětlím, proč ne a kdy ano. Teď nemůžu, mám toho hodně v práci, přijdu večer, až skončím... Pokud tyto argumenty beru jako alibi, které neustále opakuji, ale většinou nebo nikdy sám/sama nepřijdu, může to být signál únikového chování. Únikového proto, že před něčím, co přináší druhý, utíkám, něco nemůžu unést.

Co je vlastně důvěra?

Důvěra je vědomí, že mě může blízký člověk, někdo, s kým mám dlouhodobý vztah, svým chováním či jednáním zranit, ale taky mě může jiným chování pomoct se zahojit. Intimní vztah není o konstantním štěstí. Důvěra se buduje. Když přidáme mýtus, že komunikace je výměna informací, hodiny a hodiny povídání si o pocitech u skleničky vína aneb „Miláčku, řekni mi, jak se cítíš, jaké máš fantazie“, je v dnešní době nedostačující. My víme, že komunikace znamená sdílet emoce. Nejen slovy, ale i neverbálně. V tichu. Jen úsměvem. Pohledem. Blízkostí. Emoce těžko můžete pregnantně naformulovat. Mnohem víc je to prožívání a potkávání se.

Tenhle svět je zvláštní v tom, že nám dokola tvrdí, že jsme racionální bytosti, které občas cítí. My jsme ale emocionální bytosti, které občas myslí. Analýza věcí okolo mě je užitečná, protože mi pomáhá třeba zvládat moje úzkosti nebo mi přináší radost, ale alfa a omega je emoce. Jenže s emocemi se můžu potkat jen přes své tělo. Proto ta neverbální komunikace. Proto je tak důležitý celostní pohled na člověka. Máme sice nějaké IQ, kognitivní inteligenci, ale máme i emoční inteligenci, sociální inteligenci, inteligenci těla, spirituální inteligenci, v níž je vědomí, kdo jsem, kdo nejsem, jaké mám hodnoty, jaké stíny... To vše se promítá v našich životech a v našich intimních vztazích.

Proč je pro někoho tak těžké, když použiji metaforu, podívat se sám na sebe do zrcadla?

Protože k tomu potřebujete mít v sobě vybudované nějaké kompetence. Když využiju zmíněnou emoční inteligenci, tak její součástí je sebeuvědomění, znalost sebe sama, mít k těmto znalostem nějaký přístup, jinak řečeno nějakou sebereflexi. To, jestli dokážu pracovat s nějakou zpětnou vazbou, buď od někoho blízkého, či sám k sobě, je jejím znakem. Děsí mě takováto zpětná vazba, umím ji přijmout, umím s ní pracovat ve smyslu „úplně nesouhlasím s tím, co mi říkáš, ale je to pro mě zajímavé, ověřím si to a díky za to, že mi to říkáš“, může ukazovat, že tento přístup k sobě mám. Na intimních vztazích je krásné, že mi mohou pomáhat rozvíjet tento vnitřní dialog. I když jsem neměl úplně nejlepší výchovu, nežil jsem v pozitivním prostředí, to neznamená, že bych s tím v dospělosti nemohl něco dělat. EQ je zčásti vrozená, ale také získaná, to znamená, že se v ní můžu rozvíjet.

Můj otec psychiatr vždycky říkal, že na rodiče se můžu vymlouvat do určitého věku, že ve třiceti je trapné říkat, že mi tatínek zapomněl dát rukavičky, když venku mrzlo. Že s tím už bych měla být srovnaná…

Měla bych! Ten podmiňovací způsob je důležitý. Hele, my jsme dlouhá desetiletí žili v době, která v nás podporovala přesvědčení, že za mě má někdo zodpovědnost a že mám právo na konstantní štěstí a slast. Že mi to lidi okolo mě, nebo dokonce stát mají nějak zařídit.

A není zvláštní, když vám v padesáti člověk na terapii řekne, že ho nikdo nenaučil o sobě přemýšlet? Proč tolik lidí nehloubá, proč jsou na světě, jaké je jejich místo?

Transakční analýza, jeden z psychologických směrů, vidí člověka ve třech různých úrovních – rodič, dítě, dospělý. Víc než polovina lidí zůstává žít v infantilní rovině, očekávají, že se o ně „někdo“ postará, že jim řekne, co mají dělat, jak se mají chovat a co je smyslem jejich života. A navíc ještě očekávají, že to, co jim někdo slíbí, se opravdu stane – a pokud ne, že mají právo se zlobit. Proč se lidi bojí v sobě „hrabat“? Metaforicky řečeno, mají možná strach, co vyhrabou? Jung by napsal, že mají možná strach ze svého stínu.

Kdo je ten někdo?

To záleží člověk od člověka. Někdy je to pánbůh, někdy manželka, jindy otec, většinou nějaký politik. Může to být ten, koho právě miluju. Nebo celebrita. Nějaká zidealizovaná forma. Většinou to však bude intimní partner nebo partnerka.

Proč je těžké opustit svůj sebeobraz? Proč je těžké přijmout, že jsem sice manžel/manželka, otec/matkadvou tří dětí, ale zamiloval/zamilovala jsem se jinde, a tak přece můžu dosavadní stav změnit a vydat se cestou dál?

Je to obranný mechanismus. Říká se mu také coping neboli vyrovnávací mechanismus. Něco ve mně není v pohodě, vytvářím si obavy, strachy. A já se už od dětství učím, jak se tomuto bránit. Používám maladaptivní vzorce chování, tedy ty, které nefungují ve zdravé adaptabilitě. A tak se třeba stane, že jsem v manželství nespokojený – a než abych partnerovi něco řekl, raději uteču k jinému, který zaplní některá moje prázdná místa, ale pořád se vracím zpátky. Zdánlivě to třeba funguje, ale ve skutečností tím trpí člověk sám, a dokonce nepřímo i jeho okolí. Zpětná vazba, sebereflexe, ve mně vyvolává potřebu změny. Jenže změny se přirozeně bojíme, protože nevíme, co nás v tom novém čeká, co bude. A protože jedna změna často vytvoří lavinový efekt dalších změn. Nebo se stane, že o sobě objevíme něco, co se nám nebude líbit. Carl R. Rogers, zakladatel psychologie orientované na člověka, viděl osobnost člověka v rámci skutečného a ideálního já. Skutečné já je to, kdo jsem. Ideální já je, kdo chci být. Velmi zjednodušeně řečeno skutečným já stále doháním to ideální. Když jsou k sobě blízko, je to zdravá ambice. Když jsou velmi daleko, může se tlakem okolí a třeba i sociálních sítí stát, že začnu žít v představě ideálního já, v nějaké nezdravé, nereálné chiméře o sobě, a tak začínám sobě i okolí lhát. A to má nějaký dopad. Třeba se právě bojím podívat se na svoji skutečnou podobu sebe sama „do zrcadla“.

Autenticita je v procesu, neznamená to, že v životě nemáme žádný problém. To je přece blbost.

Kam nás může taková lež dovést?

Do úzkosti, deprese, do psychopatologie. Každý den zalžeme tak dvacetkrát třicetkrát. Někdy jsou to drobné bílé lži – že jsem třeba poslal e-mail zákazníkovi, což sice není pravda, ale vím, že i když o tom zalžu, pošlu ho do pěti minut a úkol splním. Lež, kterou nikomu neubližuju. Pak jsou lži, které prosakují do kvality mého života, do mého sebenáhledu. A někoho to třeba do konce života nedožene – a tehdy se možná můžeme bavit o lidech, kteří mohou překračovat hranice nějaké poruchy osobnosti a kteří nemají či nedokážou použít sebereflexi.

Přesně takový je můj muž. On svým lžím věří, vytváří si svoji vlastní realitu.

Pokud použiju již zmíněnou transakční analýzu, která mluví o takzvaných kontaminacích – moji „dospělost“ kontaminuje jedna ze dvou dalších složek, kterým se říká „rodič“ nebo „dítě“. Pokud dětská, infantilní rovina prosákne do té mé dospělé, která tím pádem nemůže ověřovat, jak to opravdu ve světě chodí, posiluje se tak „sebeklam“. A sebeklam potřebuji, protože tato kontaminace mé dospělosti ve mně vytváří neustálou potřebu se cítit šťastný. Proto si do své sociální bubliny pouštím jen člověka, který po mně nechce žádnou zodpovědnost. A když po mně zodpovědnost chce, můj mozek to v tomto maladaptivním schématu není schopný vnímat, vytěsní to. Protože to je pro něj, pro mě bezpečnější. Protože je ale mozek plastický, pokud člověk chce, i toto může změnit. Můžu nastavit nové vzorce a v těch se trénovat. Ale stojí to nějaké úsilí a odvahu a již zmíněnou
kontinuální sebereflexi.

Stejně jako je plastický mozek, tak stejně tak jsme plastičtí my. Také se můžeme měnit.

Jedním z dalších mýtů, ve kterém lidi žijou, je, že když už poznají, kdo jsou, pak už to bude jen dobré. Na všech svých seminářích proto upozorňuji, že ano, můžeme se poznat, ale na teď. Jak to bude za půl roku nebo za dvacet let, můžu jenom odhadovat. Něco zůstane stejné, ale něco ne. Někdy to mohou být i zásadní změny. Poznávání sebe nikdy nekončí. Ale čím víc budeme trénovat, tím jednodušší to bude.

Jak se vyznat ve svých emocích? Jak je správně číst?

To je proces na velmi dlouho a neexistuje jednoduchá rada. První doporučení je potkat se s tělem. Emoce je ve své podstatě biochemie těla. A pokud to někdo neumí vnímat, sebereflexe nebo takzvaná sebeaktualizace, potřeba měnit své zaběhlé vzorce, má prostě přijít se sebereflexní myšlenkou „Na to už nestačíš. Už to zkoušíš sám/sama, dlouho, ale něco nevidíš, nedokážeš nahlédnout, třeba je čas nechat si pomoct.“ A to je ten moment, kdy si připustíme, že potřebujeme pomoct.

Princip autenticity znamená v sobě probudit zdravého dospělého, který ví o všech svých aspektech. A pokud se mi třeba něco nepovede, tak se netrestá. Původní vzorce totiž nejdou úplně smazat, kdykoli se může stát, že vylezou, ale když o nich víme, dokážeme se jimi nenechat zmást.

Jak poznáme zdravého dospělého?

Má odvahu. Odvahu zastavit se a říct si, že se něco děje, že možná chodí v bludných kruzích, že staré vzorce nefungují. A že je čas se v sobě trochu pohrabat. Sice nemám rád ono psychoanalytické hrabání se v sobě a obviňování rodičů, ale bez práce s minulostí nemůžeme přijít na to, co se děje teď. Autenticita je založená na vnímání všech tří rovin času – něco se dělo, nějak se teď chovám právě proto, že se mi něco dělo, a jak se chci chovat v budoucnosti.

Může se člověk žijící v autenticitě přesto dostat ke krizi osobnosti?

Ano. Mám nějaké představy, touhy, sny. A nejen ve čtyřiceti pětačtyřiceti mohu přijít na to, že to nefunguje, že jsem ke svým snům nedošel. A tehdy se může dostavit smutek nebo psychospirituální krize. Jen autentický člověk nemá problém přiznat si, že se právě v období smutku nebo krize nachází. Neutíká před tím, ví, že s tím musí pracovat. Obzlášť když delší dobu prožívá negativní emoce, které neustávají. Přitom statistiky dokazují, že lidé v České republice, pokud mají úzkosti nebo klinické deprese, vyhledají odbornou pomoc až po šesti sedmi letech takového stavu. Do té doby se drží přesvědčení, že to musí zvládnout sami. A pokud už se rozhodnou přijít na terapii, často pospíchají – jedna z nejčastějších výtek, které slýchám, je, že jsou u mě už na třetí (!) terapii a ještě se nic nezměnilo. Už na prvním výcviku KBT, kognitivně-behaviorální terapie, nám kladli na srdce, že terapie neprobíhá v terapeutovně, ale až když člověk vyleze ven do svého běžného života. On sám musí být vnitřně motivovaný. A největší luxus je zastavit se a dopřát si čas, abych potkal sám sebe. Mimochodem, základní pravidlo vztahu je: „Vztah mám, když jsem připravený, ne když jsem sám a samoty se bojím.“ Pokud tomu tak není, mám tendenci vyhledávat závislé podoby vztahu, kdy ten druhý naplňuje moji prázdnotu.

Jistě u tématu poznávání svého pravého já platí, že cesta je cíl. Jenže co když je mou pravou podstatou žití v určité vášni, ale na druhé straně cítím silný pocit zodpovědnosti. A dost často si tyto dvě polarity poměrně odporují.

Psycholog Erich Fromm říkal, že mohu být autentický i v tom, že přijmu určité sociální normy. Protože vím, proč to dělám. A tohle nevím ve dvaceti. Někdy ani ve třiceti ne. Já sám, čím jsem starší, tím líp se v sobě cítím. Kotvím se v tom, kdo jsem. A jak jsem expresivní ve výrazu, vím, že tím rozčiluju spoustu lidí. Jenže už se mě to přestalo dotýkat. A předem na začátku každé přednášky upozorním, že je mě občas moc. Takže stačí naznačit, mrknout a já se trochu uklidním a uberu ve výrazu. Aspoň na chvíli.

Pokud se znám, nemám tendenci vytvářet si patologické vztahy. Zrání jde vždycky přes zkušenost.

Jaké procento lidí dokáže být skutečně autentických?

Jak by poznamenal Eric Berne, zakladatel transakční analýzy, autenticita je součástí „dospělé“ složky naší osobnosti. Ale abych byl přesnější. „Bytí“ i v těch dalších dvou „rodiči či dítěti“ je v pořádku, pokud v nich jsem vědomě. Různé výzkumy i odhady profesionálů mluví přibližně o deseti procentech v populaci. Lidí, kteří dokážou být v „dospělém“. Mít nějakou míru sebereflexe, vnímat svoji sebehodnotu, rozvíjet ji. Vnímat potřebu změny, dokonce změny sami v sobě nastartovat. Víc ne. Víte, jeden efekt toho „být v dospělém“ je v tom, že můžete často pociťovat samotu. Protože jedna věc je jistá. Pokud vy se chováte dospěle, neznamená to, že i ti ostatní budou. Spíše naopak, budou to své dětské chování (nechávat se opečovávat a ukazovat vám, že na to mají právo) či rodičovské (říkat ostatním, co mají dělat, jak to mají dělat a jak to má být hlavně správně) bránit a zpevňovat. A vy se ve své dospělosti můžete rozhodnout, že raději budete sami než v nějakém nefunkčním vztahu.