Obsah

Předmluva

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

[7]

[8]

[9]

[10]

[11]

[12]

[13]

[14]

[15]

[16]

[17]

[18]

[19]

[20]

[21]

[22]

[23]

[24]

[25]

[26]

[27]

[28]

[29]

[30]

[31]

[32]

[33]

[34]

[35]

[36]

[37]

[3,8]

[39]

[40]

[41]

[42]

[43]

[44]

[45]

[46]

[47]

[48]

[49]

[50]

[51]

[52]

[53]

[54]

[55]

[56]

Poděkování

hlava plná strachu

Rob Ashman

Kalibr

SUSPENDED RETRIBUTION

Copyright © 2018 Rob Ashman

Published by arrangement with Rights People, London

Translation © Jan Balek, 2023

ISBN 978-80-242-8558-0

Jeffovi, který je nikdy nekončícím zdrojem nápadů a příběhů, z nichž se žádný nedostal do tisku.

Předmluva

Chopili jsme se zbraní, abychom bránili své občany a svůj způsob života proti těm, kteří ho chtěli zničit. Přestože existující mocnosti ani jedno vůbec nezajímalo.

Až dojde ke konečnému zúčtování, budu moct říct, že jsem se postavil za to správné, zatímco vy jste se rozhodli nedělat nic, klidně jste to nechali být.

Kdybyste dělali svou práci, nebylo by mě třeba.

Selhali jste… a mě je opravdu třeba.

[1]

„Bojoval jsem za svou zemi, ale nikdy jsem nebojoval za tohle,“ procedím skrz zaťaté zuby. Má zuřivost roste s každým krokem. Do tváře si stahuju kapuci a ruce nořím hluboko do kapes ve snaze vyčistit si hlavu a soustředit se na úkol přede mnou. Je chladno a hvězdy září jako na přehlídce. Mám rád chlad. Nedovedu si představit, že bych se vrátil do nějaké horké země. Ne po Afghánistánu.

Přecházím ulici a zahýbám do Bloomfield Crescent, z obou stran sevřené dvojdomky blackpoolského předměstí, jež se tváří bohatší, než je. U krajnice vidím zaparkované auto a v hlavě si procházím postup – guma, okno, hák, zámek, zatočit a pryč. Nacvičoval jsem to, kolikrát jsem mohl, nebo, abych byl přesnější, kolikrát jsem zvládl najít auto, které se k tomu hodilo. Bavilo mě trávit sobotní odpoledne obcházením vrakovišť. Vždycky to probíhalo stejně.

„Pardon, kámo, hledám nějakou rachotinu, ve které by se synek naučil řídit. Znáš to. Něco, co v pohodě šlape, ale nepřijdu na mizinu, když to naboří.“ Ti chlapi na sobě vždycky měli špinavé montérky.

„Podívej se tam vzadu u plotu, kámo. Pár by se ti jich mohlo líbit.“

Vždycky stály „tam vzadu u plotu“. Cvičil jsem na tolika autech, kolik jsem jich dokázal najít, a zkoušel to, co jsem se naučil na internetu. Když mi došla vrakoviště, dalším krokem bylo najít vhodný kousek u nějakého domu, ale ne za vysokým plotem s ostnatým drátem. Bloomfield Crescent přesně tohle splňovala.

Bylo správně staré, správně velké, a především bylo zaparkované v ulici, kde nejsou kamery. Perfektní.

Blížím se k vozidlu, přidávám do kroku a snažím se udržet svůj vztek na uzdě. Potřebuju zůstat klidný a vyrovnaný. Očima skenuju cestu před sebou. Nic. Docházím na úroveň řidičových dveří a přikrčím se. Než se pustím do práce, naposledy se rozhlédnu.

Narvu plochý konec dláta mezi okénko a vnější gumové těsnění. Nástroj vklouzne na místo, zapřu ho proti rámu dveří a sklo tlačím od sebe. Druhou rukou prostrčím mezírkou drátek s očkem a zaháknu do něj zámek. Jeden jemný švih a dveře se s cvaknutím otevírají.

Naskakuju dovnitř a zmačknu páčku, která zhasne světla v interiéru. Na mé smysly útočí dusivá kombinace cigaretového kouře a levandulového osvěžovače vzduchu. Sedadlo řidiče zajíždí co nejdál dozadu, abych měl místo pro své dlouhé nohy. Zpod kabátu vyndávám PZ šroubovák a kladivo. Špička šroubováku pasuje do zámku zapalování, dvakrát udeřím do rukojeti. Šroubovák proráží válce zámku. Ještě jedna rána. Po úderu je hotovo.

Otáčím šroubovákem a palubka se rozsvítí, otáčím znovu a motor mi říká, že můžeme vyrazit. Vyjíždím od obrubníku a mířím pryč.

Prsty se mi napínají a klouby bělají pod oranžovým světlem pouličních lamp. Uvědomuju si, že zatínám i zuby. Vidím jenom tu dívenku s maminkou. Krev v žilách mi začíná vřít.

Mrknu na tachometr a všimnu si, že výrazně překračuju povolenou rychlost. Povolím nohu na plynu a několikrát se zhluboka nadechnu. Nechat se zastavit kvůli rychlé jízdě rozhodně není součástí mého plánu. Po zbytek cesty si v hlavě znovu a znovu procházím další část plánu. Za chvíli jsem před hospodou U Orlí hlavy. Zajíždím s autem ke krajnici a vystupuju. Svlékám si bundu a dávám ji přes volant, abych schoval šroubovák v zapalování. Chlad mě přes oblečení štípe do kůže.

Ramenem se opřu do dveří a otevřu je. Bar je vyhřátý a smrdí jako staré ponožky. Nízký strop a oprýskané stěny mě nijak příjemně nevítají a chlápek za barem vypadá, jako by ho vystřihli z epizody seriálu Hříšníci. Objednávám si pivo a sedám si do zadního rohu daleko od houfu mužů shromážděných u masivní televize na stěně. Zrovna vysílají fotbal, ale nikoho to ani trochu nezajímá. Reprobedna o velikosti ušáku mi nad hlavou vyřvává melodii, kterou neznám. Projíždím očima dav a uvědomuju si, že v džínách a tričku tu vyčnívám jako narezlá trubka ze zdi – je tu vidět víc teplákovek než na olympijském oválu.

Pak ho zahlédnu, oblečeného do šedé mikiny a s těžkým zlatým řetězem okolo krku. Na jeho konci se pohupuje přerostlý krucifix, dost ironický symbol pro muže, jenž ho má na krku. Je středem pozornosti svých tupých nohsledů; ke spokojenosti svých diváků vykládá vtípky a příhody. Chci se napít piva, ale nedokážu povolit pěst. Dávám si ruce do klína a snažím se uvolnit, což se ukazuje být mnohem těžší, než jsem čekal.

Procpe se k baru a slyším ho křičet objednávku.

„Hej, Jime! Deset pint Stelly, kámo, a pohni s tím, chlape.“

Dav za ním souhlasně výská a haleká. Otáčí se k nim s rukama triumfálně zdvihnutýma. Má co oslavovat.

Z kapsy si vyndává roličku peněz tak tlustou, že by jí zadusil koně, a odroluje pár dvacek.

„Natoč jich jedenáct, mám kurva žízeň,“ zahuláká.

Chlapi za ním šílí, křičí a mlátí pěstmi do vzduchu. Konečně se mi daří zdvihnout pintu a dávám si lok. Náhlá změna teploty mi dráždí tvář. Oko mi škube, když si vytahuju kapesník a poťukávám se jím po tváři. I teď, po takové době, stále těžko odolávám pokušení drápat se na tom místě nehty, abych se zbavil svědění – což se samozřejmě nikdy nestane. Svůj léčivý hadřík dám stranou a v přítmí si ho prohlédnu – je čistý. Už pět týdnů.

Už jsem viděl dost. Zbytek piva do mě padá ve dvou velkých hltech a mířím ke dveřím. Noční chlad mě znovu štípne do tváře a ta začne svědit jako ďas. Přikládám si k ní kapesník a jdu přes silnici k autu.

Teď musím jen čekat. Čas ubíhá a můj dech se začíná srážet ve vzduchu, okno pokrývá námraza. Zapnu topení, abych viděl ven. Až bude na čase vyrazit, musím být připravený. Sleduju dveře hospody a vyčkávám. Číslice na hodinách přeblikly na 23:30.

Dveře se rozlétají dokořán a z nich se vyřine na chodník pět mužů. Je uprostřed skupiny, potřásá si s ostatními rukama a objímá je jako nějaký gangsterský rapper. Adrenalin mi prudce vyletí.

Přehnaným loučením stráví pět minut. Nakonec se od nich oddělí a dál po ulici vrávorá už sám. Je řádně namazaný, a aby nespadl do silnice, potřebuje celou šířku chodníku. Nastartuju motor a pomalu se zhasnutými světly vyjíždím.

Šinu si to za ním, udržuju bezpečnou vzdálenost a pozoruju ho, jak kličkuje ulicí. Občas se odrazí od auta nebo od křoví. Zahne doprava na Clinton Avenue. Tady začíná přituhovat. Musím být flexibilní, přizpůsobit se situaci. Žádný plán nemůže předpovědět, co se stane v následujících třech minutách.

Na rohu se nakloní a obejme zeď. Ve snaze vybrat zatáčku dělá dva kroky vpřed a jeden do strany. Pak se zastaví, rozepne si džíny a pochčije cihlovou zeď. Zmizí v oblaku páry. Potom, po rychlém vyklepání, už zase křižuje chodník.

Přibližuju se k němu, pomalu popojíždím vpřed. Každou chvílí to bude.

Zapotácí se doleva a šlápne do silnice.

Do hajzlu! Normálně přechází silnici mnohem dál. Překvapil mě. Dupu na plyn a auto se navzdory svému věku zhoupne vpřed a nabírá rychlost. Slyší řev motoru a zastavuje se uprostřed silnice, s tělem otočeným v pase zírá mým směrem.

Auto rychle akceleruje. Zmáčknu páčku a přední dálková světla se naplno rozsvítí. Dává si ruku k čelu, aby si zastínil oči. Motor hlasitě protestuje, jak vytahuju z nízkého převodu maximum.

Vidím jeho tvář, ve světle reflektorů bílou jako křída.

Chci, aby viděl, že přijíždím.

[2]

Zastupující šéfinspektorka Rosalind Krayová pomalu zastavila u kraje silnice. Viděla před sebou vlající žlutou pásku nataženou přes ústí křižovatky a za ní modrá policejní světla, jejichž odlesky tancovaly v oknech okolních domů.

Když vystoupila z auta, přitáhla si kabát ke krku, aby zahnala chlad. Napsala své jméno na seznam a uniformovaný policista na ni pokývl, když se skláněla pod pásku.

Druhá strana ulice byla zahrazená stejným způsobem a blikající modrá světla dodávala místu atmosféru osmdesátkové diskotéky. Krayová před sebou uprostřed ulice zahlédla chumel lidí v bílých oblecích, kteří v záři mnoha majáků světélkovali ve tmě. Přestože byla skoro jedna hodina v noci, byly v oknech nebo ve dveřích každého domu vidět siluety natahující krky kvůli lepšímu výhledu.

Ke Krayové přistoupil policejní seržant.

„Madam.“

„Co tu máme?“

„Srážka a ujetí od nehody.“

„Svědci?“

„Chlap v čísle čtyřicet šest řekl, že něco viděl, a zavolal 999, když zjistil, že na ulici leží člověk.“

„Kde je oběť teď?“

„Asi před patnácti minutami ho odvezla sanitka. Nebyl na tom dobře, ale byl naživu.“

„Identifikovali jsme ho?“

Policista se podíval do svého bloku. „Jimmy Cadwell. V peněžence měl kreditní kartu.“

„To jméno znám.“

„Jo, to my všichni, madam. Myslí si, že je místní eso. Dostává se do všemožných potíží.“

Krayová zastrčila ruce hlouběji do kapes a vyrazila najít zmíněný dům.

Otevřela dveře dokořán a přivítalo ji teplo linoucí se z chodby. V obývacím pokoji našla muže středního věku sedícího v pyžamu na kraji křesla, vlasy rozcuchané od spánku. Povídal, jako by mu šlo o život. Naproti němu seděl na pohovce detektiv konstábl Duncan Tavener; Skot, dvacátník s vizáží zpěváka chlapecké kapely a postavou profesionálního ragbisty. Krayová nikdy nevěřila na oblíbence, ale kdyby ano, tím jejím by byl on.

„Dobrý večer, jsem zastupující šéfinspektorka Roz Krayová,“ představila se, aniž by čekala, až si muž všimne její přítomnosti. Zmlknul uprostřed věty. U nohou křesla leželo šest prázdných plechovek od piva.

„Jo, zdravím, jste tu kvůli…,“ zahuhlal.

„Ano, jsem,“ odpověděla Roz a říkala si, jestli by mělo mít nějaký jiný důvod, že jsou v jeho obýváku dva policajti.

„Ahoj, Roz.“ Tavener se začal zvedat a Krayová na něj mávla, aby zůstal sedět.

„Je to, jak jsem říkal tady kamarádovi…,“ využil muž odmlky a začal. „Koukal jsem na televizi, když jsem zvenku zaslechl bouchnutí, víte, ten typ zvuku, jako když se převalí popelnice. Tak jsem se nad tím nijak nezamýšlel. Pak jsem zaslechl skřípění gum. Nebo to bylo skřípění gum a potom ten náraz. Nejsem si jistej. Tak jako tak jsem si řekl, počkat, co se to tu děje? Podíval jsem se z okna a zahlídl jsem, jak po silnici ujíždí tmavý auto. Napadlo mě, to je divný. Tehdy jsem uviděl něco uprostřed silnice… Nejdřív jsem si myslel, že to je pytel s oblečením. Tak jsem šel ven a on to byl ten chlap. Byl celej pokroucenej, pomlácenej a krvácel, proto jsem zavolal sanitku.“

Tavener se na Krayovou letmo podíval, jako by chtěl říct: „Víc jsem toho z něj nedostal.“

„Kdy se to stalo?“ zjišťovala Krayová.

„Řek bych, že nějak kolem půlnoci.“ Muž se natáhl pro svůj telefon a zmáčkl pár tlačítek. „Přesně v jedenáct čtyřicet pět.“ Telefon předal Krayové, aby si zkontrolovala čas hovoru.

„Zahlédl jste to vozidlo?“

„Moc ne. Jelo ode mě dál po silnici tamtudy.“ Ukázal prstem doprava od okna obýváku. „Ale pamatuju si, že bylo tmavý.“

„Sedan?“ zeptal se Tavener.

„Jo, asi jo.“

„Řekla oběť něco?“ vyzvídala Krayová.

„Ne. Byl v bezvědomí.“

„Když jste se podíval z okna a zahlédl to auto poprvé, jelo, nebo stálo?“

Muž zaujal divadelní pózu, která měla zdůraznit, že přemýšlí. „Jelo. Určitě jelo.“

„Jste si jistý?“ ověřovala si Krayová.

„Jo, docela jistý.“

„Dobře. Budeme od vás potřebovat oficiální výpověď, pane…“

„Lewis, jmenuju se Reg Lewis,“ sotva udržel své nadšení.

Tavener otevřel blok. „Můžete spustit od začátku, pane Lewisi…“

Krayová na Tavenera pokývla a vyšla vstupní chodbou zpět na noční vzduch. Touhle dobou už bylo okolí osvícené čtyřmi LED reflektory. Krayová zpozorovala krvavé skvrny na asfaltu v místech, kde předtím ležel Cadwell. Lidé v bílých oblecích posévali povrch silnice žlutými značkami, aby označili cokoli zajímavého, zatímco další vše zaznamenávali fotoaparáty s vysokým rozlišením.

Místo si prohlédla. Jizvy na zádech ji začaly štípat a snubním prstenem točila neustále dokola. Něco tu nesedělo. Nasadila si návleky na boty a začala se potulovat mezi žlutými značkami. Štípání přešlo v nepříjemné pálení.

Tohle je hovadina.

Krayová si v hlavě prošla řetězec událostí. Představovala si, jak se zpoza rohu vyřítilo vozidlo, řidič zašlápl brzdu a Cadwella to vyhodilo do vzduchu, když se převalil přes kapotu. Pak si představila, jak to skřípalo, když se pneumatiky rvaly s asfaltem o trakci. Došla k první sérii brzdných stop, které se v bílém světle černě třpytily. Pak ušla třicet kroků dál po silnici k další sérii vypálené do asfaltu.

„Tohle nesedí,“ zabručela si pro sebe.

„Co nesedí?“ Tavener stál vedle ní a přerušil tok jejích myšlenek.

„Do prdele! Na to, jak jste velký chlap, vás není moc slyšet, co?“ prohlásila Krayová a vrátila se zpátky do reality.

„Omlouvám se, nechtěl jsem…“

„To je jedno.“ Krayová si změřila kolegu od hlavy k patě. „Víte, že je leden, že jo?“ Upozorňovala na to, že na sobě měl bílou bavlněnou košili, která vypadala, že si ji půjčil od mnohem menšího kamaráda.

„Jo, vím. Bundu jsem nechal v autě.“

„Bundu? Na tohle počasí by člověk potřeboval polární výbavu, a ne nějakou zatracenou bundu.“

„Díky za radu, madam. Určitě si to připíšu do nákupního seznamu na příští víkend,“ odpověděl a naprosto jasně věděl, že Krayová nesnáší, když ji někdo oslovuje „madam“.

Krayová mu věnovala nehezký pohled, jako by spílala vzpurnému puberťákovi. „Máte tu výpověď?“

„Mám. Nedokázal jsem ho zastavit a pokaždé, když to začal vyprávět znovu, bylo to trochu jinak. Vyznat se v tom byla noční můra. Nejsem si jistý, jestli mu ta piva pomohla.“

„Jestli nejste spokojený, tak se vraťte a zkuste to ještě jednou.“

Tavener se odmlčel. Teď si pro změnu on změřil svou šéfovou od hlavy k patě. „Vypadá to, že to vy nejste s něčím spokojená. Co se děje, Roz? Tenhle výraz už jsem viděl tolikrát, že vím, že něco není v pořádku.“

„Možná,“ odvětila a pokračovala v ohledávání místa činu.

„Tak o co jde?“

„Co si myslíte, že se stalo?“

„Řidič vyjel zpoza rohu a zahlédl Cadwella na silnici. On nebo ona šlápnul na brzdu, ale nezastavil včas a přejel ho. Zastavil o kousek dál.“ Tavener ukázal na dvě série brzdných stop. „Když si on nebo ona všiml, co se stalo, odjel. To souhlasí i s výpovědí svědka.“

„Jo, to souhlasí. Ale s tímhle to nesouhlasí.“ Krayová výrazně mávla k cákancům krve na silnici. Tavener obhlédl všechny značky a otočil se přitom kolem vlastní osy.

„Auto muselo jet docela rychle,“ nadhodil.

Krayová si z kapsy vyndala telefon. „Zdravím, zastupující šéfinspektorka Krayová, můžete poslat na Clinton Avenue soudního vyšetřovatele nehod? Řekněte mu, ať se ptá po mně, až dorazí.“ Zavěsila.

„Vyšetřovatele nehod? Proč bychom ho potřebovali?“

„Tohle nebyla srážka a ujetí od nehody. Tohle byl pokus o vraždu.“

[3]

Bylo to toho dne, kdy jsem vstal z mrtvých.

První sluneční paprsek se překlenul přes hory a vyrýsoval na zemi dlouhé stíny. Další žhavý jarní den. Mé boty po seskoku z armádního Land Roveru dopadly na břidlici a vyslaly do vzduchu oblak prachu. Balistické brýle s gumou mi chránily oči, ale ústa jsem měl brzy plná neutuchající chuti písku neseného větrem. Popraskané rty jsem si namazal višňovým balzámem. Suché klima a vysoká nadmořská výška se mi na kůži pěkně podepsaly.

Před sebou jsem rozeznával rozložitou postavu Donka sedícího na vršku Šakala a přejíždějícího hlavní svého těžkého kulometu přes výběžky budov před námi. Tuhle přezdívku mu dali po tom, co si pár chlapů všimlo jeho dokonalé podoby se stejnojmennou postavou z Krokodýla Dundeeho. Donk byl obr. Ten typ, co nedokáže tank vyhláskovat, ale dokázal by ho zvednout. Zbytek týmu se vyhrnul z vozidel, aby uvítal nový den.

Tohle byl můj druhý turnus. Jako mnozí přede mnou i já bych to popsal jako devadesát osm procent nudy přerušené dvěma procenty čiré hrůzy. Ke své hanbě musím přiznat, že jsem po těch dvou procentech prahnul. Díky umístění v provincii Hilmand, což je území velké jako půlka Anglie, a předpokladu, že ho bude hlídat něco málo přes tisíc vojáků, jsme měli jistotu, že práce bude pořád dost. Když se nad tím tak zamyslím, bylo to naposledy, co jsem se cítil normálně.

Hlídkování v Severním údolí bylo bezvýchodnou situací. „Chránit a obnovovat“ znělo programové prohlášení, ale dělalo se to jen těžko, když nás tu nikdo nechtěl. Ani Tálibán, ani drogoví baroni, ani místní kmeny. Připomínalo mi to vánoční návštěvu u rodičů mojí přítelkyně. Jen tady nebyli tak útoční.

Dostali jsme zprávu od výzvědné služby, že třicet mil západně od Sanginu mají povstalci skrýš zbraní. Zkušenost nás ale naučila jejich informacím moc nevěřit.

Všechny boje se soustředily kolem okresních měst Sangin, Now Zad a Musa Qala a záběry těchto regionů z dronů ukazovaly, že oblast je opuštěná. Neočekávali jsme nechtěnou společnost.

Nazývat to tu vesnicí by bylo přehnané. Polorozpadlá sbírka čtyř obydlí umístěných do čtverce se zaprášeným náměstíčkem uprostřed se sotva dala považovat za vesnici. Rychle jsme prohlédli okolní kopce. Nikde se nic nehýbalo.

Doklusali jsme k nejbližšímu domu. Donka jsme nechali v jeho hnízdě, odkud přes vojenské brýle očima pročesával terén před námi. Opřel jsem se tvrdě o zeď a Jono vběhl dovnitř. Následoval ho Pat, Ryan a Pašerák. Zařadil jsem se na konec.

Budova byla rozvalina s půlkou střechy a sutí rozesetou po podlaze. Slunce přepeklo křehké oranžové stěny v prach. Obyvatelé byli už dávno pryč a vzali s sebou všechno kromě paprikově červeného šátku, který byl ovinutý kolem podomácku vyrobené šňůry na prádlo. Natáhl jsem se, stáhnul ho, složil do úhledného čtverce a nacpal ho do své bojové vesty. Dodnes vůbec nevím, proč jsem to udělal.

Ostatní si povídali v těsném chumlu. Podívali jsme se ven na tři další budovy asi třicet yardů od nás. Každá byla ve stejně dezolátním stavu. Nic se nehýbalo. Napravo od domu stála zeď. Zvláštní dvacet stop dlouhá a čtyři stopy vysoká stavba z kamení a hlíny uprostřed ničeho. Jaký smysl tam měla, mi unikalo. Nebyla k ničemu připojená, prostě tam jenom stála. Vypadala, jako by se ten chlap, co ji postavil, začal nudit, řekl si „to by stačilo“ a odešel. To byl náš cíl.

Vyndal jsem mapu a rozprostřel ji na hlínu.

„Jo. Tohle je to místo. Skrýš je schovaná pod základy té zdi na jižní straně,“ pokývl jsem na ostatní.

„Je na čase zjednat spravedlnost, chlapi.“ Tuhle frázi Jono říkal při každé operaci. Nikdo z nás nevěděl, co to přesně znamenalo, ale k situaci to pokaždé sedělo. Stala se z toho naše týmová mantra.

Přikrčili jsme se, drželi se u sebe a vkročili do nejbližšího domu vlevo. I ten byl kompletně vybraný. Poté jsme se vydali k dalšímu domu a pak k dalšímu. Všechny byly opuštěné.

Jono vyrazil ven doprostřed mezi domy, dal signál Donkovi a ten zvedl ruku. Vybalil jsem detektor a vsadil do něj madlo.

Ryan mě následoval k místu, kde měl čekat poklad.

„K čemu to tu sakra bylo?“ řekl a ukázal na zeď.

„Mě tref, jestli vim. Možná to byl začátek pátýho domu a pak si to rozmysleli.“

„Měl jsem takový sousedy. Kéž by se do toho nepustili.“

Přepnul jsem vypínač na detektoru a pomalu jsem začal snímat zem podél základů zdiva. Stroj začal dělat to, k čemu byl, a jak zachytil úlomky kovu, lítala ručička sem a tam.

Objevili se Jono a Pašerák.

„Máš něco?“ zeptal se Jono.

Zavrtěl jsem hlavou a ve vějířovitých obloucích jsem dál přejížděl detektorem nad pískem. O pět kroků dál vylétla ručička mimo škálu a pronikavý pískot mi sdělil, že se dole skrývá něco většího. Vytáhl jsem nůž a začal vrtat špičkou do štěrku. U skrýší se zbraněmi nebyly pasti nijak neobvyklé, a tak se vyplácelo být opatrný.

Po několika minutách jsem uvolnil vrchní vrstvu břidlice. Bylo to bezpečné.

Rozložil jsem lopatu a začal vykopávat písčitou půdu. Po deseti minutách jsem narazil na něco pevného. Pašerák mi pomohl a rychle jsme odkryli tlustý plastový pytel. Přejel jsem rukama po jeho povrchu a nahmatal zakřivené obrysy zásobníků AK-47. Vytáhli jsme ho ze země.

„Tohle Tálibán zabolí,“ prohlásil Jono, vzal pytel za jeden konec a Pašerák za druhý. „Dotáhnem to do Land Roveru.“ Odkolébali se s pytlem visícím mezi nimi.

Sebral jsem detektor kovu a palec po palci jsem pokračoval v hledání podél zdi. O tři stopy dál zase předvedla ručička svůj veselý elektronický taneček. Provedl jsem špičkou nože stejnou rutinní činnost jako předtím. Tentokrát jsem se u toho usmíval jako Šklíba. Všechno bylo v pořádku.

Lopata se zanořila do země a začala hromadit písek a kamení hned vedle. Ucítil jsem, jak mi ze zad zmizelo teplo, když se za mnou objevil zbytek týmu a dopřáli mi něco stínu.

„Pro jednou to ty kopyta měly správně,“ řekl Pat.

„Vypadá to, že teď trefili jackpot,“ podotkl Jono.

„Máme to,“ pronesl Pat a odstrčil mě stranou. On a Jake seskočili dolů a začali v zemi hrabat vlastními lopatami.

Znovu jsem se šnečím tempem rozešel kolem zdi. Ručička zase zešílela.

„Mám tu další,“ zvolal jsem a dovolil Jonovi udělat čestný výkop jeho nožem. O kousek dál se to stalo zase. „A další. Pánové, dneska to vážně vyšlo.“

Pat a Jake tahali za madla zelenou kovovou bednu a vyprostili ji z jejího mělkého hrobu.

„Zkurvený granátomety,“ zahučel Pat, rukavicí stíral z vršku bedny písek a u toho uvolňoval západky.

„Pěkný,“ přisadil si Jono.

Vytáhl jsem nůž a klekl si k poslednímu nalezišti. Vedle mého obličeje vylezl ze zdi černý štír, aby nasál první teplo dne. Pozoroval jsem, jak si našel vhodné místo, protáhnul si ocas a přední klepeta. K prostředku jeho těla jsem přiložil nůž a ozvalo se křupnutí, jako bych rozbil skořápku vejce.

Zvedl jsem štíra ze zdi a upřeně pozoroval jeho nohy mrskající se ve vzduchu, jak se snažil dostat z ostří nože. Ostnem na konci ocasu opakovaně bodal do kovu. Tvor se kroutil a snažil se vyprostit.

Ze zdi vlevo od mé hlavy vyrazil obláček prachu. Zachytil jsem ho periferním viděním a odtrhnul jsem oči od štíra. Do vzduchu se rozlétl druhý kus zdi. Pak jsme uslyšeli prásk-prásk-prásk rychlé palby.

Jono vyskočil na nohy a zakřičel „K zemi!“ přesně ve chvíli, kdy se mu střepina zaryla do lýtkového svalu levé nohy. Vrhnul jsem se na bok, abych se vyhnul sutinám odlétajícím od zdi. Na zem jsem dopadl tvrdě, a ještě jsem si nabral plnou pusu prachu.

Pat a Jake se otočili, aby se postavili nepříteli, ale nikdo tam nebyl.

Odkud to sakra lítá?

Jono padl na zem a svíral si nohu. „Do prdele!“ zařval.

Do zdi narazila další dávka kulek. Všichni padli k zemi. Od budov se odráželo řach-řach-řach opětované palby Donkova padesátikalibrového kulometu.

Vzhlédnul jsem. Tak kde sakra jsou?

Pomalu jsem se zvedl do podřepu a chytl Jona za paži. „Zalez za tu zeď!“

Pat a já jsme ho přehoupli přes vršek zdi a při dopadu na druhé straně bolestí hlasitě vykřikl. Jake padl k zemi. V jeho hrudi se objevila černá díra. Na kamení za ním vybouchl roj rudých kapek.

Donk kropil kopec kulkami, jako by to byly halloweenské sladkosti, a zdvihl tím sloupce prachu a kamení do vzduchu. Pak to všechno zničehonic skončilo. Ticho. Pat přelezl zeď a Pašerák ho následoval.

Pak do Jakea zabušila další salva, ale ani sebou neškubl. V pravém rameni jsem pocítil ostrou bolest. Kulka se prodrala skrz uniformu a škrábla mě do masa. Vzal jsem svou zbraň a vymrštil se do vzduchu, ale noha mi podklouzla na uvolněném štěrku. Prohnul jsem se v zádech jako při skoku do výšky, spadl jsem na vrch zdi a vyrazil si tím dech. Omámeně jsem se svíjel ve snaze se narovnat a přehoupnout se na druhou stranu zdi. Z přilby se mi ozvalo řádné kovové lupnutí a jeho síla mě katapultovala na druhou stranu. Dopadl jsem naplocho na záda a za hlasitého pískání v uších jsem zíral na modrou oblohu. Pak mé zorné pole vyplnily Pašerákovy drsné rysy. Jednu ruku mi položil na hrudník a druhou na krk.

„Je po něm,“ křičel. „Jarrod je tuhej.“

Zíral jsem na něj svýma nemrkajícíma očima a říkal si: Tak takhle to vypadá, když umřete? Představoval jsem si to jinak.

Zmizel a já se znovu topil v moři syté modře. Slyšel jsem odsekávání útočných pušek, jak Pat a Pašerák pálili, a vnímal jsem, že na mě dopadají spršky sutě ze stěny nade mnou. Jono štěkal rozkazy.

Ležel jsem tam, uvězněný uvnitř vlastního nečinného těla. Nedokázal jsem se pohnout. Jak se kolem mě rozvířil chaos, začal jsem vnímat písek v očích, ale nemohl jsem je zavřít. Ty malé částečky mi připadaly jako balvany. Jono vykřikoval něco o škrtidle, zatímco Pašerák vykřikoval něco o vysílačce. Mé paže i nohy se odmítaly pohnout. Nedokázal jsem na ostatní zavolat. V uších mi vřeštěl zvuk tisíců sirén.

Kolem mě dusaly boty, jak chlapi začali měnit pozice, aby se podívali, kde se schovává nepřítel.

Potom jsem se s obrovským nádechem vymrštil do sedu a vyděsil Pašeráka k smrti. Předklonil se a opřel mě o zeď.

„Myslel jsem, že seš kurva mrtvej,“ řekl.

Protřel jsem si písek v očích a snažil se promluvit. Nic ze mě nevyšlo. Zíral jsem na své ruce a otáčel je tam a zpátky, jako kdybych je viděl poprvé v životě.

Nejsem mrtvý… Ta slova mi dál a dál vířila v hlavě.

Vybouchl vzdálenější konec zdi. Výbuch nás odhodil bokem a celý svět se pod sprchou kamení roztočil.

[4]

„Dnes je ten den,“ prozpěvovala si Krayová po cestě do Nemocnice Victoria dokola a dokola, a to navzdory tomu, že si na jedné světelné křižovatce pořádně vyhubovala, aby se uklidnila a sebrala se. Přesto ten uzlíček očekávání v jejím žaludku ne a ne zmizet.

Zkontrolovala hodiny na palubní desce – bylo přesně devět ráno. Ve stejný čas před třemi dny seděla na pohovoru před komisí, která si ověřovala, jestli je vhodná pro roli detektiva šéfinspektorky. Porotě předsedala zástupkyně náčelníka Mary Quadeová, což byla výhoda i nevýhoda, protože jeden den byla Krayové největší fanynka – myslela si, že Krayová je to nejlepší, co se Lancashirské policii přihodilo od doby pátků s kari – a další den ji naprosto nesnášela a chtěla jí zničit kariéru. Problém byl v tom, že Krayová nikdy pořádně nevěděla, která zástupkyně náčelníka Quadeová se v práci ukáže.

Všichni kandidáti procházeli sítem porotců v jeden den. Byla to prestižní pozice a seznam zájemců byl dlouhý. Byl na něm i detektiv inspektor Bagley. Idiot z Manchesterského policejního sboru, kterého Quadeová přitáhla jako „podporu“ k Palmerově případu. Krayová ale v hlavě nahradila slovo „podpora“ daleko přiléhavějším termínem „skoro to posral“.

Krayová si během hodinového výslechu vedla dobře a simulovaným cvičením i prezentací prosvištěla. V jednu chvíli se musela obrnit vůči neuspořádaným tužkám a propiskám ležícím na stole. O slovo se přihlásila obsedantně-kompulzivní porucha… Každý přece ví, že tužky patří na jednu stranu a propisky na druhou. Odolala pokušení přerovnat je, zahnala svou úzkost a prokousala se tím. Koneckonců byla přece místní hvězda, ta, která rozlouskla dva případy sériových vrahů během jednoho roku. Byla ženou v nejlepší formě. Musela ale uznat, že mluvit dvacet minut na téma „Efektivní policejní práce v dobách úspor“ byla výzva. Navzdory jejím výhradám vypadali, že je její myšlenky zaujaly. Byla si tiše jistá, že sezení dopadne dobře, ale nervy nenechaly její úzkost spát.

Krayová zaparkovala před rozlehlou budovou. S výtahem se neobtěžovala a seznámila se se schodištěm vedoucím do patra, kde nad chodbou visely cedule: Márnice, Pozůstalosti, Patologie.

Při čtení těch cedulí jí na mysli vytanul obrázek. Sexy blonďatý úřední patolog se zálibou v kabátech a kalhotách, které padly jak ulité. Možnost potkat se s doktorem Christopherem Millicanem byla při pohledu na mrtvolu takhle zrána jasnou výhodou.

Krayová dorazila do márnice, navlékla si ochranné vybavení, a když její drobnou postavu pohltila bílá kombinéza, začala si brblat pod vousy.

Odtahovala si od těla asi metr materiálu a protočila oči ke stropu. Mám se vidět s doktorem Hezounkem, a vypadám jako děcko v tátových montérkách.

Vynadala si. A není sakra jedno, jak v tom vypadám? Stejně o něj nemám zájem.

Byla to lež, kterou si Krayová pravidelně opakovala ode dne, kdy spolu šli na kávu, po níž rychle následovala sklenička vína po práci v jeho oblíbeném baru. Stalo se to den poté, co vyřešila Palmerův případ, a zaškatulkovala si to jako „emocionální výkyv“. To ona s tím přišla, zavolala mu a navrhla, jestli by se nesešli. On byl dokonalý gentleman a zdvořile naslouchal tomu, jak se mu svěřuje, zatímco se staral, aby její sklenice nikdy nebyla prázdná. Byl to dobrý posluchač a ještě lepší barman.

Ale to, co si pamatovala ze všeho nejvíc, bylo chichotání. Nemohla si vybavit, kdy se naposledy v něčí společnosti tak nasmála. Tedy ode dne, kdy zemřel Joe. Smála se tak moc, až ji rozbolela čelist. Domů šla po svých, cítila hřejivé teplo a trošku se motala.

Následujícího rána ji sžírala vina. Pocit, který v ní od toho dne zůstal. Nikdy Joeovi nebyla nevěrná, ale připadalo jí, že kdyby se to stalo, měla by z toho tenhle pocit. Bylo divné dívat se na to takhle, protože jeho popel ležel na hřbitově.

Millican po jejich společném večeru několikrát volal, ale vždy ho odbyla hloupými výmluvami. Zakrátko jí volat přestal. Tohle bylo poprvé, co se od toho osudného večera měli setkat. Na ženu, která byla přesvědčená, že jí to je jedno, měla v břiše motýly o velikosti kondorů.

Krayová otevřela dveře a nadechla se nasládlého pachu tlejícího kuřecího a formaldehydu. Márnice byla nablýskaná a nová. S laskavým příspěvkem pro Fakultní nemocnici Victoria. Prostor byl prosvětlený a sterilní, se třemi stoly z nerezové oceli postavenými do řady uprostřed místnosti. Každý měl na jednom konci odtok. Ze stropu visely nerezové váhy. Ke všem stolům byly připojeny hadice a trysky a podél stěn se táhla lesknoucí se kovová deska s několika dřezy.

Doktor Hezounek se skláněl nad nádobkou obsahující něco, co vypadalo jako nasekaná játra. Vzhlédl a očima mu problýsklo hřejivé „ahoj“, ještě než to slovo vyšlo z jeho úst.

„Ahoj, Roz. Jak se vede?“

„Dobře, díky,“ odpověděla a snažila se nezareagovat příliš nedočkavě. „A jak tobě?“

„Dobře.“ Věnoval jí jeden ze svých podmanivých úsměvů a ona se raději podívala na játra ve stříbrné nádobě. Vzduch mezi nimi jiskřil nevyřčenou konverzací.

„Co tu máme?“ přerušila ticho. Uvědomovala si, že jí začaly růžovět tváře.

Millican přeskočil do pracovního módu. „James Arthur Cadwell, dvacet osm let, přivezen kolem půl jedné v noci.“ Zatahal za modrou pokrývku zakrývající mrtvolu a stáhl ji do úrovně pasu. Mrtvému muži se na hrudi hrdě vyjímala charakteristická jizva ve tvaru Y.

„Do prdele,“ vypadlo z Krayové.

„Jo. Do prdele. Přesně. Několikačetné pohmožděniny v oblasti hlavy, rozdrcený hrudní koš, zlomenina pánve, propadlá plíce, protržená slezina, zlomená kost loketní a vřetenní, zlomená lopatka… Výčet pokračuje. Zemřel na jipce na masivní vnitřní krvácení. Při příjmu byly jeho šance na přežití mizivé. Ve složce stojí, že se předpokládá srážka a ujetí od nehody?“

„Jo, k tomu původně vyšetřování vedlo, ale já si myslím, že se jedná o vraždu.“ Krayová upřela zrak na zdevastované tělo ležící na desce.

„Jeho zranění odpovídají daleko víc tomu, že ho přejela kolona kamionů než jedno auto.“

„To jsem si taky říkala. Na místě bylo hodně krvavých cákanců, daleko víc, než se běžně vidí u srážek aut s chodcem. Vidím to tak, že řidič oběť srazil a pak přes ni zacouval a zakončil to tím, že ji přejel do třetice.“

„To by odpovídalo. Za normálních okolností by na oběti byla hlavní zranění od nárazu tam, kde ji zasáhlo vozidlo, běžně ve spodní polovině těla a na hlavě. V případě Jamese Cadwella máme tolik míst nárazu, že není možné určit posloupnost zranění.“

„Ještě něco, o čem bych měla vědět?“

„Měl vysokou hladinu alkoholu v krvi. Všechno to bude ve zprávě.“