Obsah

- Část první

- Vilnius

- Stockholm

- Část druhá

- Část třetí

- Autorův velký dík

Přeložila Karolína Kloučková

LITAPÅMIG

Anders Roslund

Copyright © Anders Roslund, 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Karolína Kloučková, 2023

ISBN 978-80-242-8652-5

SVĚTLO, KTERÉ SI HLEDÁ CESTU do jejích očí, je silné a ona v něm možná oči trochu mhouří. Leží s roztaženýma nohama a pažemi podél těla, má dost místa pro nohy i ramena. Není jí zima. Prostěradlo je pěkné, lněné, silnější, než se zdá, ten druh, o kterém člověk ví, aniž by cítil jeho váhu, který přilne, ale nedře. Je bledá, skoro jako v zimě, přestože je ještě léto, kůži má měkkou, sluncem skoro nepolíbenou – je to zvláštní, někteří lidé se mu vyhýbají, oblékají se do širokých kalhot a velkých triček, nejspíš je jednou z nich.

Někde tam vzadu se otevřou dveře.

Trochu vrznou, tiše a kovově zahvízdají a pak blížící se kroky, polobotky s tvrdými podpatky, jež na podlaze duní, je to takový typ podlahy, beton pokrytý tenkou vrstvou linolea.

Asi ho neslyší.

Měla by trochu pohnout hlavou, opatrně se pootočit k někomu, koho nezná.

ZASTAVÍ SE ASI METR OD NÍ. Žena je mladá, krásná. Vlasy má dlouhé a tmavé, u konečků se jí mírně vlní, působí křehce, jemně, paže, které toho moc nezvedají, stehna a lýtka, která toho moc nenachodí.

Leží klidně, do očí mu nepohlédne. Nakloní se k ní a ona možná zaregistruje pach muže středního věku, pot, jako kdyby něco nebylo v pořádku, teplý dech, ve kterém je cítit polovičku cigarety a hrnek černé kávy.

Vypadá jako ostatní. Všechny vypadají svým způsobem podobně, připomínají jedna druhou. Oči, ústa, ta především. Rád by věděl, jestli se někdy smála, nejspíš ano, chtěl by vědět, jak to znělo, když měla radost.

Natáhne k ní paži, položí ruku na její holé rameno, dýchá jí do tváře. Bezradně se rozhlédne po místnosti, vrátí se pohledem k lehátku v jejím středu.

Nechápe to.

Ledviny byly po smrti odstraněny – žádné zatavené cévy, žádná krev nahromaděná v břiše.

Totéž se srdcem.

Játry.

Slinivkou.

Plícemi.

Očními rohovkami.

Kostní dření.

Dokonce i s hypofýzou.

Zato vaječníky. Ty byly odebrány ještě za života.

Je to patrné podle jizvy, která je skoro zahojená.

Člověk, kterému odebrali ledviny, plíce, slinivku – to se dá pochopit.

Ale vaječníky?

Za ty nikdy dostat zaplaceno nemohli.

O patnáct dnů dříve

Část první

Vilnius

LÍBILO SE JÍ KRÁČET S OBLIČEJEM nastaveným směrem k obloze, zbrázděné lehkým závojem mraků, pomalými a skoro ostražitými kroky podél vilniuské pláže. Minula snídaňovou kavárnu, která otevírá už za rozbřesku, pak tu starou opuštěnou věž a školu, která jako by se musela trochu přikrčit, aby se vešla mezi továrnu a čerpací stanici. Blížila se k mostu, na němž se ulice Kalvarijų gatvė mění v pětiproudé rovné rameno směřující k srdci města. Měla zpoždění. Ráno přeplněné myšlenkami, chvátala poslední kus cesty k ošumělému cihlovému čtyřpatrovému domu a těžkým kovovým vstupním dveřím.

Jmenovala se Alena Sljusarevová a v ruce držela papírový sáček se špičatým kouskem pečiva, pokaždé od té starší ženy v malé pekárně na rohu, která se tak mile usmívá a ptá se jí, jak se daří, zatímco se těsto navinuté na tyčce opéká nad ohněm, přesně tak dlouho, aby chutnalo jako kdysi, když dny ještě byly jednoduché a neměly konce.

Když otevřela a vstoupila, už tam byly, seděly tiše na květované sedačce. Byly tak hubené a sledovaly ji nejistýma očima.

Dívky. Dvojčata. Jedna jako druhá. Jako odraz v zrcadle.

Jste poslední. Už nikdy.

Naplnila kávovar vodou, nakrájela pečivo na malé drobivé kousky, které na tácku ze silného kovu položila doprostřed konferenčního stolku.

S tím mužem se už setkala, hádala, že je mu něco přes čtyřicet, měl široké, suché rty skryté v nepěstěném plnovousu a pohodlně se opíral v křesle, zatímco obě ženy seděly nevědomky vzpřímeně a hleděly přímo před sebe.

„Nabídněte si. Šakotis, akorát tak sladký, nejlepší ve městě.“

Alena k nim natáhla ruku s talířkem a obě mladé ženy se podívaly na muže, počkaly, dokud nepřikývl. Teprve pak se odvážily kousek si vzít, obě zároveň.

„A pak oblečení.“

Dívaly se na ni, naslouchaly, ale nepohnuly se.

„Až dojíte.“

Muž si nenabídl, místo toho zašátral v kapse saka. Krabička cigaret. Vytáhl nedokouřenou cigaretu a zapálil si.

Vzdychla.

„Tohle je – jak oba víme – lékařská ordinace.“

Usmál se na ni a nasál kouř. Nasál podruhé, znovu se usmál a vyfoukl dým, který mezi nimi utvořil páchnoucí a nesouvislý oblak. Vstala, vrazila mu facku, vytrhla cigaretu a típla mu ji o stehno.

Moc.

Kterou je třeba si rozdělit. Pokaždé.

„A vy dvě – jestli vám mám pomoct, musíte se svléknout.“

Jak pěkně všechno poskládaly, postupně, jedna jako druhá, pečlivě jednotlivé kousky odložily na dvě totožné hromádky. Léto, červen, ale vzduch uvnitř byl ještě chladný vlhkostí, která domy v blízkosti velké řeky nikdy neopouštěla. Byla jim zima, naskákala jim husí kůže, postavily se těsně vedle sebe a zdály se tak menší.

Alena vstala a naznačila rukou, že od nich očekává totéž. Postavily se před ní a ona je obcházela dokola, prohlížela si je. Pokoušely se stát klidně, viděla, jak se snaží, ale holé nohy na dlažbě i nahá těla toužily uniknout. Oči upíraly k oknu, utíkaly jím ven, a Alena s nimi – za parníky plujícími středem široké řeky, za hejnem ptáků, které přistálo na vilniuském nábřeží, a za sluncem, které rozmazalo obrysy, když už bylo všechno příliš světlé. Otevřela okno dokořán a pustila dovnitř čerstvý vzduch, vlhký vzduch musí pryč, uvnitř nemá být chladno, když je venku léto.

Alena cítí pod rukou kostnatá ramena i boky, tváře jsou právě tak hladké, jak vypadají. Právě takhle tu kdysi stála. Zajede jim prsty do vlasů, pročísne dlouhé, lesklé pramínky, pohladí měkké krky a kulaté brady, rozevře rty rudé od rtěnky a odhalí zdravé, bílé zuby.

„Dvacet dva?“

Alena se obrátí k muži v křesle.

„Jo, dvacet dva.“

Zavrtí hlavou.

„Ne.“

Muž zatěká pohledem, ne moc, ale dostatečně. Doufal, že nepostřehnutelně.

„Dvacet jedna.“

„Chcete říct dvacet?“

„Jo.“

„Ano?“

„Ano. Devatenáct.“

Alena pohladí dívky po tvářích, tentokrát hřbetem ruky.

„Kolik je vám?“

Dívky se snaží zachytit pohled svého průvodce, chtějí odpovědět správně.

„Ptala jsem se vás. Chci, abyste odpověděly samy.“

Jejich nalíčené oči hledí mimo ni.

„Kolik?“

Zvýšila hlas.

„Kolik je vám?“

„Osmnáct.“

„Osmnáct?“

„Skoro.“

Alena přešla do vedlejší místnosti a k psacímu stolu v jeho rohu, ke staršímu muži, který tam dosud jen tiše seděl v bílém plášti a se stetoskopem okolo krku. Teď byl na řadě on. Mladé ženy zhluboka nadechovaly, když lékař poslouchal jejich srdce a plíce, položily se na záda a on se konečky prstů dotýkal nártů jejich nohou a konstatoval normální puls.

„Natáhněte levou paži.“

Vzal do ruky pravítko ze světlého dřeva a přiložil jej ke dvěma červeným, lehce vystouplým skvrnám na spodní straně jejich paží.

„Test na tuberkulózu byl minule bolestivý, vzpomínáte si na to?“

Dívky naráz vzdychly.

„Dneska nic neucítíte. Jen přeměří tyhle tečky – vidíte?“

Mumlal, zapisoval si, přelétl pohledem k Aleně.

„Vypadá to dobře. A to i se vzorky, které jsme odebrali minule.“

Alena ho nikdy neměla ráda.

„Jste si jistý?“

„Ano.“

Pamatovala si, jak se dotýkal i jejího těla.

Ale nejlíp si pamatovala, když to bylo naposledy, když z ní odebíral život.

„Nic?“

„Žádné probíhající infekce. Hladiny cukru v normě. Žádná hepatitida, žádné venerické choroby, žádné bílé krvinky v moči. HIV testy negativní. A test na tuberkulózu i rentgen plic – žádná TBC.“

„A výstupní dokumentace?“

„Už leží na stole. Potvrzeno, hotovo. Moje shrnutí s kompletní anamnézou a podrobně vypsáno, že byly obě informovány o důsledcích a rizicích. Potvrzuji jejich zjevnou motivovanost, že si to skutečně přejí, a udávám vztah k zamýšlené příjemkyni – sestřenici. Obvykle to tak píšeme. Přiložen je screening kreatininu a cystatinu C – opravdu pěkné hodnoty GFR. Prázdný je jen řádek pro datum, vždycky chcete nechat uběhnout pár let a vyplnit si ho sami, až přijde čas.“

Posadí se ke svému psacímu stolu, zatímco dvě mladá těla čeká nahá uprostřed místnosti, právě tam, kde světlo zářivky nejvíc útočilo na bledou kůži.

Alena se pokusí na ně usmát. Je jim ještě větší zima než předtím.

„Můžete se obléknout. Posaďte se na chvíli na pohovku, na tu květovanou.“

Počkala, dokud tři návštěvníci neopustili ordinaci. Potom přešla k otevřenému oknu a na okamžik zapátrala po slunci, které se skrylo za mraky. Na mobilu vyťukala číslo, které znala nazpaměť, aby hovořila angličtinou proloženou omezenou švédštinou a několika litevskými slovy, když už nic jiného nepomáhalo.

„Žádné nemoci.“

Hlas na druhém konci chtěl vědět víc.

„Vlasy kvalitní, zuby zdravé.“

Vždycky chtěl víc, ještě víc.

„Malá prsa, světlé pubické ochlupení, nohy bez výrazných svalů.“

Alena obrátila oči zpátky do místnosti, k poloprázdným hrnkům kávy a zbytkům koláče lákajícím mouchy – jejich bzučení znělo podobně jako hlas, který se stále vracel.

„A?“

„Výstupní dokumentace je kompletní.“

„Krev?“

„Taky skvělá.“

„Takže?“

„Krevní skupina nula. Hodí se skoro všem, velká poptávka, nejdelší čekací lhůty. Obě snadno udáme.“

Nenáviděný hlas byl konečně spokojený.

Alena zavěsila. Mraky se mezitím roztrhly a slunce ji hřálo ve tváři.

Brzy bude venku, pryč odtud.

„Pro dnešek je to všechno.“

Identické dívky čekaly na pohovce, přesně jak jim řekla, tentokrát už se nemohly víc přiblížit jedna k druhé, seděly skoro jedna na druhé.

„Hotovo?“

„Ano. Už nebudete muset ani jednou mrznout. Zítra pojedeme.“

„Je to…“

Obrátily se ke svému průvodci.

„… tak, Tētis? Je to všechno?“

Muž přikývl.

„Ano. Pro vás je to všechno. Ale pro mě ještě ne.“

Prohlížel si Alenu se stejně povýšeným úsměvem, jako když si zapálil cigaretu a vyfukoval dým přímo na ni.

„Že?“

Dívala se mu do očí, dost dlouho na to, aby to začalo být nepříjemné. Potom mu podala vyboulenou obálku, kterou svírala v ruce.

„Polovičku teď – polovičku ve Stockholmu po dodání.“

Obálku nepustila, když ji muž sevřel v prstech.

„Jasné?“

Stále se usmíval.

„Jasné. Druhou půlku dostanu ve Stockholmu.“

Uvolnila sevření a muž obálku přeložil a nacpal si ji do vnitřní kapsy saka, páchnoucí po cigaretách.

Doprovodila je ven do příjemného tepla a slabého vánku. Rozloučily se tak, jak se loučí lidé, kteří se neznají, ale už mají pocit, že si budou chybět. Objala dvě hubená těla s obličeji a gesty předstírajícími sebejistotu, která jen zdůrazňují velkou nejistotu.

„A vlastně…“

Otočily se k ní. Obě naráz.

„Chtěla bych vědět… která jste která?“

Zachichotaly se, tichoučce.

„Vilma. To jsem já.“

„A já jsem Zelma. Mám malou hnědou skvrnu tady… až nahoře na tváři.“

Opravdu, když se Alena naklonila, aby se podívala, ta, která měla malou hnědou skvrnku a jmenovala se proto Zelma, se k ní natáhla a znovu objala tu cizí ženu, která nelitovala času, aby se zeptala, která z nich je která.

A zašeptala.

„Uvidíme se večer. Na lodi.“

Naposledy.

Alena byla rozhodnutá. Už nikdy.

Už žádné další nepošlu. Tohle už se nikdy nebude opakovat.

Sledovala, jak jejich útlá záda mizí na zadním sedadle auta, a vzpomněla si na jinou mladičkou ženu, která stála v jiné místnosti, zatímco se jí mlčky dotýkaly jiné oči, obcházely ji dokola a prohlížely si nahou kůži tak jako před chvílí ona. Polkla cosi, co připomínalo slzy, a hleděla za autem, které za sebou zanechalo silný pach nafty, až nakonec zmizelo za unavenými domy bez barvy, trochu zrychlilo a ujíždělo dál, daleko pryč.

Tētis?

Tak to říkaly.

Ale ona věděla.

Všichni přede všemi vždycky předstírají.

Muž, který řídil to auto, nebyl jejich otec ani vzdáleně.

Stockholm

„EWERTE?“

„Ano?“

„Střílej!“

Chodidla pevně zapřená do tvrdé podlahy. Pravá paže klidná, bez napětí.

Nadechnout, podržet vzduch několik vteřin v hrudi a břiše a – velice pomalu – vydechovat.

Právě v tom okamžiku Ewert Grens vystřelil.

„Můžu…“

A zvuk dozněl právě tak rychle, jako vznikl.

„… to spočítat, Ewerte?“

„Když slíbíš, že se nebudeš smát.“

Hugova úzká dvanáctiletá ramena stažená spěchem, pospíchal, aby zkontroloval terč.

A potom. Potom se rozesmál.

„Promiň, Ewerte.“

„Slíbils mi to!“

A smál se dál.

„Lhal jsem.“

Pořád se smál.

Až se nakonec rozesmál i Ewert Grens.

Protože horší střelec chodbou vedoucí ke střeleckým drahám v suterénu kronobergské policejní centrály nikdy neprošel. Střelnice v té budově na Kungsholmenu, která byla epicentrem policejní činnosti ve Švédsku, kde bezpečnostní policie sousedila s Interpolem i s Národním operativním oddělením.

„Jedna dvojka, Ewerte! A jen když přimhouřím oko! Vlastně spíš jednička – i když maličko, maliličko těsně na čáře, když se fakt dobře koukáš. Takže to asi může být dvojka. A to byl zatím tvůj nejlepší výstřel. Slyšíš? Jak ses vůbec mohl stát kriminálním komisařem?“

Černý kruh uprostřed terče, na kterém stálo číslo 10, zůstal nedotčený.

Stejně jako tenký kruh s číslem 9.

I ty další s čísly 8, 7, 6, 5, 4 a 3.

Zato dvojka a jednička a především část bílého pole mimo kruhy – tam dostal čtvercový papír řadu zásahů.

„A běhat moc rychle taky neumíš. Ani skákat nebo plížit se. Tak kde ses tu vzal? Co vlastně umíš?“

„Myslet.“

Hugo si hřbetem ruky otřel slzy, které vytryskly ven společně se smíchem. Trochu si protřel oči.

„Jo, Ewerte – myslet umíš. To je fakt.“

„Dokonce bych řekl, že myslet může být mnohem lepší než skákat, běhat nebo střílet, když se kriminální komisař pokouší přijít na to, proč jeden člověk jinému člověku ublížil nebo ho zabil. Nikdy přece nejsem na místě činu právě v té chvíli, kdy se to děje. Vždycky přijdu až potom a musím si to nějak představit, poskládat dohromady, co se stalo – když už se to stalo.“

Hugo se znovu začal smát.

Smích v něm kypěl, zesiloval, byl upřímný a přímo od srdce.

„Ale potom…“

I několik slz se znovu objevilo.

„… vlastně, Ewerte, upřímně řečeno…“

Hugo vytáhl terč z rámu, podržel z velké části neporušený papír mezi nimi, zamával s ním.

„… co je tohle? Vezmu ho nahoru, jo? K tobě do pracovny. Pověsíš si ho na zeď za psacím stolem.“

Pak udělal to, co pokaždé. Procházeli mezi různými částmi policejní budovy a Hugo čipovou kartou kriminálního komisaře odemykal zamčené prosklené dveře, dokud neprošli i těmi posledními na kriminální oddělení státní policie. Do pracovny, která se před třiceti roky stala bezpečným útočištěm Ewerta Grense, když už se neodvažoval odejít domů a spát v opuštěném bytě. V místnosti bylo horko a nevyvětráno a Hugo došel k oknu, otevřel ho a zůstal stát v průvanu. Díval se do vnitřního dvora, kde zaměstnanci na sluníčku popíjeli svou odpolední kávu.

„Nemáš hlad?“

Hugo se otočil.

„Trochu jo, Ewerte, ale…“

„To si myslím, když sis zaplaval v našem bazénu, došel se mnou mezi všechny ty zaprášené spisy v archivu, a dokonce jsi viděl, jak špatně střílím. A nakonec ses mi vysmál!“

„Jo, mám hlad, ale…“

„Jako vždycky? Myslím, že včera doplnili automat, takže máme všechno na dosah ruky. ‚V tom malém obchůdku,‘ jak říkává tvůj bráška. Ty křupavé chleby se sýrem, co máš rád, i ty kulaté sušenky s něčím červeným na okraji, a dokonce i to pití v krabičce, jehož název si nikdy nezapamatuju.“

Kriminální komisař už vykročil, ale Hugo ho na prahu zastavil.

„Dneska žádný automat.“

„Ne? Vždycky se ti to líbilo.“

„Dneska totiž zvu já tebe.“

Hugo vypadal nesmírně spokojeně. Otevřel svůj batoh a zpod plavek a vlhkého ručníku vylovil tři plastové dózy, které pečlivě jednu po druhé vyskládal na rozviklaný stolek.

„Posaď se, Ewerte.“

Kriminální komisař zvědavě mhouřil oči a usedl na ošoupanou pohovku potaženou manšestrem.

„Dneska jsem se o svačinu postaral já. Možná to budeš… znát?“

V nejmenší dóze byla jahodová marmeláda. V té prostřední o něco větší množství brusinkové marmelády. A pod víčkem největší krabičky se skrývala pořádná hromada palačinek.

Kostičkovaných palačinek.

Ewert Grens se usmál. Tím něžným úsměvem, co zahřeje až v břiše. Pro který stojí za to žít.

„Ano, ty rozhodně poznávám.“

Tehdy večer zůstal poprvé sám s oběma syny Pieta Hoffmanna. On, který do té doby s žádným dítětem ani nemluvil. Byl vyděšený. Zaskočený. Tak se tehdy cítil. Až nakonec oba chlapci vytáhli vaflovač, protože nejlepší způsob, jak se s někým seznámit, je vždycky společné smažení palačinek.

Pod vlhkým ručníkem se toho v Hugově batohu skrývalo ještě víc. Vytáhl papírové talířky a plastové příbory.

„Ochutnej, Ewerte!“

Hugo vzal vrchní kostičkovanou palačinku a s pořádnou dávkou jahodové marmelády si ji položil na talíř. Pak vzal do ruky další a s poctivou vrstvou brusinek ji položil na Grensův.

„Mouka, vajíčka, mléko, máslo, sůl. A smažené ve vaflovači. Přesně jako tehdy.“

Ewert Grens se tehdy díval na vaflovač a nevěděl, co říct.

„Myslím, že na tomhle se palačinky nedělají.“

„Ale jo, je to ono. Uvidíš, Ewerte. Sem dáme kousek másla. A…“

Hugův mladší bratr Rasmus naprosto přesvědčeně otevíral a zase zavíral horní část vaflovače, nahoru a dolů, jako by otevíral veliká ústa.

„… zavřeme to, necháme to nahřát. A simsalabim, budou kostičkované palačinky.“

Vzpomíná, jak po sobě tehdy poprvé pokukovali.

Kluk, kterému teď bylo dvanáct, a pětašedesátiletý komisař. Nečekané přátelství.

Dva lidé, kteří z různých důvodů nevěří ostatním, občas měli pocit, že budovat vztahy je trochu náročné. Teď seděli jeden vedle druhého v budově kronobergské policejní centrály, žvýkali kostičkované palačinky a cítili, že život nemůže být o moc lepší než právě teď.

„Pamatuješ si, že musím za hodinu na další schůzku?“

„Pamatuju, Ewerte. A neodpověděl jsi mi, kam jdeš.“

„Musím se převléknout. Do něčeho… no, trochu hezčího. A vysadím tě cestou – mám schůzku mimo budovu.“

„Hm. Tos říkal. Ale neřekl jsi kde. Ani s kým.“

Ewert Grens vytáhl ze skříně na uniformy, které nikdy nepoužíval, oblek v igelitovém obalu. Vyzvednutý z čistírny a s pasem dost širokým pro staršího muže, který možná není tak úplně v kondici. Hřeben měl v zadní kapse, a když si upravil těch pár zbývajících vlasů, pohlédl do zrcadla na vnitřní straně dveří skříně.

Protože když se postavil takhle, zády ke zvědavému návštěvníkovi, nebylo vidět, jak se červená.

„Jen se starým přítelem. Nic víc.“

„Jen? Takhle vyšňořeného jsem tě ještě neviděl.“

„Někdy… No, někdy se to tak prostě hodí.“

„Hodí?“

„Hm.“

„Ewerte, otoč se.“

„Musím asi…“

„Ty se červenáš! Víš to jistě? Starý přítel? To určitě, nejenom ty umíš myslet, Ewerte.“

Vrátil se.

Ten úsměv, co hřeje až do hrudníku a do břicha.

Jak dobře se nakonec má.

Hoffmannovi dva synové, s nimiž se občas setkal a popovídal si a které měl rád a kteří ho dokonce nazývali náhradním dědou – jeho, který nikdy dětem nerozuměl. A navíc, Hugo se nemýlil, tenhle kriminální komisař se před zrcadlem upravoval kvůli někomu, koho měl rád tak trochu jinak a kdo možná, když bude mít štěstí, bude mít aspoň trochu rád jeho.

Ewert Grens, který vůbec nerozuměl lidem, se za chvíli od jednoho člověka, kterému se přece jen naučil porozumět, vydá za dalším takovým.

Pročísl si vlasy a právě z obleku strhával poslední kousky neodbytného igelitu, když se mu na stole rozezvonil telefon. Pevná linka, která teď zvoní málokdy. Přímé spojení odněkud zevnitř velké policejní budovy.

„Ewerte?“

„Ano?“

„Víš, kdo volá?“

Grens vyhlédl z okna směrem k vyšší budově na druhé straně dvora, trochu se zaklonil, aby lépe viděl na deváté poschodí a okno, odkud se domníval, že hovor přichází.

„Vím, kdo volá.“

„Potřebuju tvou pomoc.“

Grens si natáhl rukáv saka, které konečně vysvobodil z obalu. Zkontroloval, že se nesmrskl a že pořád dosahuje k zápěstí.

„Kdy?“

„Teď.“

Naposledy zajel hřebenem do vlasů. Neposedný pramínek, co pořád utíká na nesprávnou stranu.

„Nemám čas. Je mi líto. Jsem na cestě na důležitý oběd. A kromě toho budu mít doma extrémně důležitou návštěvu. Ale zastavím se večer. Nebo zítra ráno.“

„Ewerte?“

„Ano?“

„Nevolal bych, kdyby to zatraceně nespěchalo.“

Ewert Grens znovu pohlédl do zrcadla ve skříni.

„Jak moc to spěchá?“

„Přesně za jednu hodinu a dvacet sedm minut bude pozdě.“

„EWERTE?“

„Ano?“

„Střílej!“

Chodidla pevně zapřená do tvrdé podlahy. Pravá paže klidná, bez napětí.

Nadechnout, podržet vzduch několik vteřin v hrudi a břiše a – velice pomalu – vydechovat.

Právě v tom okamžiku Ewert Grens vystřelil.

„Můžu…“

A zvuk dozněl právě tak rychle, jako vznikl.

„… to spočítat, Ewerte?“

„Když slíbíš, že se nebudeš smát.“

Hugova úzká dvanáctiletá ramena stažená spěchem, pospíchal, aby zkontroloval terč.

A potom. Potom se rozesmál.

„Promiň, Ewerte.“

„Slíbils mi to!“

A smál se dál.

„Lhal jsem.“

Pořád se smál.

Až se nakonec rozesmál i Ewert Grens.

Protože horší střelec chodbou vedoucí ke střeleckým drahám v suterénu kronobergské policejní centrály nikdy neprošel. Střelnice v té budově na Kungsholmenu, která byla epicentrem policejní činnosti ve Švédsku, kde bezpečnostní policie sousedila s Interpolem i s Národním operativním oddělením.

„Jedna dvojka, Ewerte! A jen když přimhouřím oko! Vlastně spíš jednička – i když maličko, maliličko těsně na čáře, když se fakt dobře koukáš. Takže to asi může být dvojka. A to byl zatím tvůj nejlepší výstřel. Slyšíš? Jak ses vůbec mohl stát kriminálním komisařem?“

Černý kruh uprostřed terče, na kterém stálo číslo 10, zůstal nedotčený.

Stejně jako tenký kruh s číslem 9.

I ty další s čísly 8, 7, 6, 5, 4 a 3.

Zato dvojka a jednička a především část bílého pole mimo kruhy – tam dostal čtvercový papír řadu zásahů.

„A běhat moc rychle taky neumíš. Ani skákat nebo plížit se. Tak kde ses tu vzal? Co vlastně umíš?“

„Myslet.“

Hugo si hřbetem ruky otřel slzy, které vytryskly ven společně se smíchem. Trochu si protřel oči.

„Jo, Ewerte – myslet umíš. To je fakt.“

„Dokonce bych řekl, že myslet může být mnohem lepší než skákat, běhat nebo střílet, když se kriminální komisař pokouší přijít na to, proč jeden člověk jinému člověku ublížil nebo ho zabil. Nikdy přece nejsem na místě činu právě v té chvíli, kdy se to děje. Vždycky přijdu až potom a musím si to nějak představit, poskládat dohromady, co se stalo – když už se to stalo.“

Hugo se znovu začal smát.

Smích v něm kypěl, zesiloval, byl upřímný a přímo od srdce.

„Ale potom…“

I několik slz se znovu objevilo.

„… vlastně, Ewerte, upřímně řečeno…“

Hugo vytáhl terč z rámu, podržel z velké části neporušený papír mezi nimi, zamával s ním.

„… co je tohle? Vezmu ho nahoru, jo? K tobě do pracovny. Pověsíš si ho na zeď za psacím stolem.“

Pak udělal to, co pokaždé. Procházeli mezi různými částmi policejní budovy a Hugo čipovou kartou kriminálního komisaře odemykal zamčené prosklené dveře, dokud neprošli i těmi posledními na kriminální oddělení státní policie. Do pracovny, která se před třiceti roky stala bezpečným útočištěm Ewerta Grense, když už se neodvažoval odejít domů a spát v opuštěném bytě. V místnosti bylo horko a nevyvětráno a Hugo došel k oknu, otevřel ho a zůstal stát v průvanu. Díval se do vnitřního dvora, kde zaměstnanci na sluníčku popíjeli svou odpolední kávu.

„Nemáš hlad?“

Hugo se otočil.

„Trochu jo, Ewerte, ale…“

„To si myslím, když sis zaplaval v našem bazénu, došel se mnou mezi všechny ty zaprášené spisy v archivu, a dokonce jsi viděl, jak špatně střílím. A nakonec ses mi vysmál!“

„Jo, mám hlad, ale…“

„Jako vždycky? Myslím, že včera doplnili automat, takže máme všechno na dosah ruky. ‚V tom malém obchůdku,‘ jak říkává tvůj bráška. Ty křupavé chleby se sýrem, co máš rád, i ty kulaté sušenky s něčím červeným na okraji, a dokonce i to pití v krabičce, jehož název si nikdy nezapamatuju.“

Kriminální komisař už vykročil, ale Hugo ho na prahu zastavil.

„Dneska žádný automat.“

„Ne? Vždycky se ti to líbilo.“

„Dneska totiž zvu já tebe.“

Hugo vypadal nesmírně spokojeně. Otevřel svůj batoh a zpod plavek a vlhkého ručníku vylovil tři plastové dózy, které pečlivě jednu po druhé vyskládal na rozviklaný stolek.

„Posaď se, Ewerte.“

Kriminální komisař zvědavě mhouřil oči a usedl na ošoupanou pohovku potaženou manšestrem.

„Dneska jsem se o svačinu postaral já. Možná to budeš… znát?“

V nejmenší dóze byla jahodová marmeláda. V té prostřední o něco větší množství brusinkové marmelády. A pod víčkem největší krabičky se skrývala pořádná hromada palačinek.

Kostičkovaných palačinek.

Ewert Grens se usmál. Tím něžným úsměvem, co zahřeje až v břiše. Pro který stojí za to žít.

„Ano, ty rozhodně poznávám.“

Tehdy večer zůstal poprvé sám s oběma syny Pieta Hoffmanna. On, který do té doby s žádným dítětem ani nemluvil. Byl vyděšený. Zaskočený. Tak se tehdy cítil. Až nakonec oba chlapci vytáhli vaflovač, protože nejlepší způsob, jak se s někým seznámit, je vždycky společné smažení palačinek.

Pod vlhkým ručníkem se toho v Hugově batohu skrývalo ještě víc. Vytáhl papírové talířky a plastové příbory.

„Ochutnej, Ewerte!“

Hugo vzal vrchní kostičkovanou palačinku a s pořádnou dávkou jahodové marmelády si ji položil na talíř. Pak vzal do ruky další a s poctivou vrstvou brusinek ji položil na Grensův.

„Mouka, vajíčka, mléko, máslo, sůl. A smažené ve vaflovači. Přesně jako tehdy.“

Ewert Grens se tehdy díval na vaflovač a nevěděl, co říct.

„Myslím, že na tomhle se palačinky nedělají.“

„Ale jo, je to ono. Uvidíš, Ewerte. Sem dáme kousek másla. A…“

Hugův mladší bratr Rasmus naprosto přesvědčeně otevíral a zase zavíral horní část vaflovače, nahoru a dolů, jako by otevíral veliká ústa.

„… zavřeme to, necháme to nahřát. A simsalabim, budou kostičkované palačinky.“

Vzpomíná, jak po sobě tehdy poprvé pokukovali.

Kluk, kterému teď bylo dvanáct, a pětašedesátiletý komisař. Nečekané přátelství.

Dva lidé, kteří z různých důvodů nevěří ostatním, občas měli pocit, že budovat vztahy je trochu náročné. Teď seděli jeden vedle druhého v budově kronobergské policejní centrály, žvýkali kostičkované palačinky a cítili, že život nemůže být o moc lepší než právě teď.

„Pamatuješ si, že musím za hodinu na další schůzku?“

„Pamatuju, Ewerte. A neodpověděl jsi mi, kam jdeš.“

„Musím se převléknout. Do něčeho… no, trochu hezčího. A vysadím tě cestou – mám schůzku mimo budovu.“

„Hm. Tos říkal. Ale neřekl jsi kde. Ani s kým.“

Ewert Grens vytáhl ze skříně na uniformy, které nikdy nepoužíval, oblek v igelitovém obalu. Vyzvednutý z čistírny a s pasem dost širokým pro staršího muže, který možná není tak úplně v kondici. Hřeben měl v zadní kapse, a když si upravil těch pár zbývajících vlasů, pohlédl do zrcadla na vnitřní straně dveří skříně.

Protože když se postavil takhle, zády ke zvědavému návštěvníkovi, nebylo vidět, jak se červená.

„Jen se starým přítelem. Nic víc.“

„Jen? Takhle vyšňořeného jsem tě ještě neviděl.“

„Někdy… No, někdy se to tak prostě hodí.“

„Hodí?“

„Hm.“

„Ewerte, otoč se.“

„Musím asi…“

„Ty se červenáš! Víš to jistě? Starý přítel? To určitě, nejenom ty umíš myslet, Ewerte.“

Vrátil se.

Ten úsměv, co hřeje až do hrudníku a do břicha.

Jak dobře se nakonec má.

Hoffmannovi dva synové, s nimiž se občas setkal a popovídal si a které měl rád a kteří ho dokonce nazývali náhradním dědou – jeho, který nikdy dětem nerozuměl. A navíc, Hugo se nemýlil, tenhle kriminální komisař se před zrcadlem upravoval kvůli někomu, koho měl rád tak trochu jinak a kdo možná, když bude mít štěstí, bude mít aspoň trochu rád jeho.

Ewert Grens, který vůbec nerozuměl lidem, se za chvíli od jednoho člověka, kterému se přece jen naučil porozumět, vydá za dalším takovým.

Pročísl si vlasy a právě z obleku strhával poslední kousky neodbytného igelitu, když se mu na stole rozezvonil telefon. Pevná linka, která teď zvoní málokdy. Přímé spojení odněkud zevnitř velké policejní budovy.

„Ewerte?“

„Ano?“

„Víš, kdo volá?“

Grens vyhlédl z okna směrem k vyšší budově na druhé straně dvora, trochu se zaklonil, aby lépe viděl na deváté poschodí a okno, odkud se domníval, že hovor přichází.

„Vím, kdo volá.“

„Potřebuju tvou pomoc.“

Grens si natáhl rukáv saka, které konečně vysvobodil z obalu. Zkontroloval, že se nesmrskl a že pořád dosahuje k zápěstí.

„Kdy?“

„Teď.“

Naposledy zajel hřebenem do vlasů. Neposedný pramínek, co pořád utíká na nesprávnou stranu.

„Nemám čas. Je mi líto. Jsem na cestě na důležitý oběd. A kromě toho budu mít doma extrémně důležitou návštěvu. Ale zastavím se večer. Nebo zítra ráno.“

„Ewerte?“

„Ano?“

„Nevolal bych, kdyby to zatraceně nespěchalo.“

Ewert Grens znovu pohlédl do zrcadla ve skříni.

„Jak moc to spěchá?“

„Přesně za jednu hodinu a dvacet sedm minut bude pozdě.“

(povolený odposlech mobilního telefonu C, KARLAVÄGEN 71)

- Haló? Skoro tě neslyším.

- Špatné spojení. Stojím na schodišti. Hned u bytu.

- Aha – tak opakuj. Kolik?

- Třicet sedm.

- Chci to přesně. U všech!

- Neda sedm. Inesa čtyři. Tanya sedm. Antea sedm. Estela čtyři. Pija osm.

- Jaký druh?

- Číslo dva. Ty skoro průhledné se dvěma proužky uprostřed.

NEDA SE NAKLONILA BLÍŽ K OKNU, opřela čelo o chladné sklo, věděla, že se na něm objeví stopa, kvůli které uvidí ven hůř, ale zůstala tak, aby viděla lidi kráčející přes dvůr. O pět poschodí níž vycházejí všichni do nějakého Stockholmu, který vlastně nikdy nenavštívila.

Krásné ráno, takové světlé, oblohu někdo natřel namodro a slunce se třpytí na komíně protějšího domu.

Skoro cítila, jaký je tam venku vzduch.

Byla to pěkná kuchyně, s bílými kachlíky a nerezovou digestoří a spoustou místa okolo kulatého dřevěného stolu. Napila se kávy, která začala stydnout, zatímco druhý šálek čekal prázdný – Inesa často zůstávala ve svém pokoji, lidé začínají svůj den různě.

Neda naslouchala.

Jeho kroky na kamenných schodech a za dveřmi bytu.

Za chvíli se zastaví. Vždycky uprostřed předsíně, před zrcadlem ve zlatém rámu. Hlasitě zasyčí a otočí jej, otočí jej správně.

Když vešel do kuchyně, nedívala se na něho a už se přestal snažit navázat s ní oční kontakt. Zpočátku to dělal a ona se mu dívala na krk, bradu, uši – kamkoli, aby se vyhnula jeho očím.

Erki.

Jen ať to cítí.

Nikdy do ní nepohlédne.

Položil svou hnědou koženou tašku, otevřel ji, vytáhl malý sáček a hlasitě počítal – vienas, du, trys, keturi, penki, šeši, septyni –, zatímco vykládal obsah na stůl vedle jejího hrnku. Pak počítal znovu – vienas, du, trys, keturi – a přesunul další hromádku na prázdné místo.

„Ty máš sedm. Inesa čtyři.“

Neda se dívala na kondomy.

Dva světlé proužky přibližně uprostřed, tenhle druh ještě nikdy nedostali.

Hledal její oči, které se nehodlaly vzdát, vzal tašku a vyšel do předsíně.

„Uvidíme se.“

Polkla, její hlas měl znít silně.

„Uvidíme… kdy?“

Neodpověděl a zavřel za sebou dveře.

Ráda by věděla, jestli to bude takový den, kdy se vrátí už o pět minut později a zůstane sedět v kuchyni celé dopoledne, nebo takový, kdy přijde a odejde několikrát, krátké návštěvy bez varování.

Ještě jeden hrnek. Polovinu má vypitou, když se ozve zvonek. Zastaví se v půli cesty k zrcadlu, dívá se mimo něj tak jako před chvílí mimo Erkiho, a otočí zrcadlo ke zdi. Potom sevře prsty okolo kliky.

Já nevidím jeho. On nevidí mě.

Tento host byl pokaždé slušný a čekal venku, přestože si teď mohli otevírat sami plastovým kolečkem, které zapípalo, když ho přidrželi u zámku. Poklonila se, jak měla, a řekla: „Vítám vás.“ Host poděkoval a ona ho vyzvala, aby ji následoval, a on odpověděl, že s radostí. Zavedla ho do svého pokoje.

Host. Tak jim měly říkat.

Svlékla se. Host se svlékl. Natáhla ruku k nočnímu stolku pro první ze sedmi kondomů.

Nevzal si ho.

„Podívej se na mě, Nedo.“

Dívala se na jeho krk, tvář, dívala se nad něj, skrz něj. Ale nikdy na něj.

„Poslechni. Bez? Tak jako minule. Jak to občas děláváme. Prosím?“

Dál mu podávala kondom.

„Můžu vám pomoct ho nasadit.“

„Chci být s tebou. V tobě, doopravdy.“

„Neodvážím se. Už ne.“

„Jsem zdravý.“

„Kvůli tomu ne.“

„Tak… proč? Já získám, ty získáš.“

Protože to musí sedět.

Protože Erki večer všechny vybere a předá do rukou, které počítají do sedmi.

Protože můj dluh vzroste pokaždé, když to nesedí.

„Protože to tak je.“

První dnešní host si zklamaně vezme tenkou gumovou ochranu – ale najednou se zarazí a nechá kondom spadnout na podlahu. Vstane a z vnitřní kapsy saka vytáhne peněženku. Tři nepřeložené pětisetkoruny. Položí je na ostatní.

„Tři pro ty, u kterých si zamlouvám čas. A stejně pro tebe. Když poprosím?“

Tři pětisetkoruny, které vykáže.

Tři pětisetkoruny, které budou jenom její.

Lehla si na záda, on se položil na ni a ta věc, tenká blanka, která měla oddělovat jejich pohlaví, zůstala ležet na podlaze.

Hledal její oči a ona se mu dívala na čelo, na krk.

Já nevidím tebe. Ty nevidíš mě.

Zavřela oči a pátrala za víčky po světlé skvrně, která rostla a měnila barvy – jako když byla malá a čekala, až bude všechno v pořádku a ona se bude moct zase dívat.

Ležela klidně, zatímco on ukončil své pohyby.

Necítila, že z něho něco vyšlo, nebylo to teplé, bylo to nijaké.

Neda zůstala ležet, host se zvedl, oblékl se, poděkoval.

Když jeho kroky dozněly, natáhla ruku přes okraj postele a opatrně začala hledat nepoužitou ochranu ležící kdesi na koberci – musí zachytit co nejvíc toho, co z ní vyteče.

(povolený odposlech mobilního telefonu C,

ÖSTGÖTAGATAN 76)

- Stojím za dveřmi.

- Máte zamluvený čas a zaplaceno. Všechno je v pořádku, otevřete žetonem naprogramovaným na jednu návš˘těvu.

- Ale chci si být úplně jistý.

- Můžete si být úplně jistý.

- Žádné žmolky řasenky, tlusté vrstvy, které jen řasy tíží? Nic lepkavého a černého jen na konci řas, co vypadá jako škaredé laciné lepidlo?

- Ne.

- Žádné punčochy, které se zdají být v pořádku, ale zblízka jsou celé zatrhané?

- Ne.

- Žádný rudý lak na nehty, který na palcích nedosahuje až na konec nehtu?

- Ne. Žádné chyby.

TANYA SI PŘIKLÁDÁ DLAŇ na tenkou kůži na tváři, ale jenom když se nedívá, konečky prstů se dotýká spánků.

Teplota je ještě vyšší.

Špičkou jazyka si přejela po patře a opatrně přes rty, nesmí si ničeho všimnout.

Dusivá, zákeřná, nesnesitelná horkost.

Už skoro týden, možná déle. Horečka s bolestmi, které ji trýznily, nutily ji třást se, přestože si před chvílí polévala končetiny ledovou vodou. Jeho husté stříbrné vlasy se pohupovaly. Když nebude dýchat, když ten žár pomalu uhasí, třeba to přejde.

„Počkejte.“

Tanya se silně kousla do tváře, ta strašná pulzující bolest, ale nesmí, nesmí křičet.

„Počkejte chvilku.“

Stříbrošedý host se zastavil uprostřed pohybu.

„Nerozumím.“

„Trochu… opatrně.“

„Za tohle jsem si přece zaplatil.“

„Jen trochu, trochu opatrně.“

Zůstal v ní, ale přestal se pohybovat, a právě tehdy to skoro necítila.

„Proč?“

„Bolí to.“

„Cože? Jak to myslíš?“

„Trochu mě…“

Polkla, všechno v té horkosti drhlo.

„… to bolí.“

Pohybuje se, ale ne spolu s ním – odtahuje se od něho, couvá a tvář má napjatou, pokřivenou. Ostrý nůž hluboko v břiše a podél páteře – každé přiražení cítí jako špičku nože, která ji trhá na kusy.

Zavřela oči.

Zadržela dech.

Až nakonec přestal.

Odtáhl se, oblékl, prsty si pročísl stříbrné šediny jako hřebenem, aby ležely nalevo od pěšinky. Z pokoje odešel mlčky, ale slyšela, jak v předsíni zavolal Erkimu, a než za sebou zavřel dveře, řekl: Slíbil jste, že bude bez chyby.

Tanya pořád ještě se zavřenýma očima počítá pozpátku od desíti, přejíždí si dlaněmi od beder na břicho a bolest možná, možná maličko ustupuje, je tupější, méně pronikavá. Třeba přejde dřív, než dorazí další host.

(povolený odposlech mobilního telefonu C, VEGAGATAN 3)

- Víš to jistě?

- Moc stará. Na odchodu.

- A podepíše?

- Nemá jinou možnost, má dluh a dluhy, jak víš, se musejí splácet.

- Dárcovství je samozřejmě vždycky dobrovolné.

- Jistě.

- Sto dvacet tisíc.

- Podle tarifu.

ESTELA CÍTILA PACH HOSTA pokaždé, když se jeho dech přiblížil k jejímu obličeji.

Ostrý. Chemický.

Zápach, kterému nemohla uniknout.

Jako tátovo auto, které bylo žluté a uprostřed motoru mělo kulatý kovový zásobník, který ona musela vždycky nadzvednout, zatímco táta sešlápl plyn. Pak musela pokaždé pospíchat, rychle naskočit na sedadlo vedle něho. Dívala se, jak otáčí klíčkem a pravou nohou tiskne plynový pedál, až nakonec motor naskočil a on se usmál, až jí srdce poskočilo – auto nastartovalo a mohli vyjet ze sídliště. Nestávalo se to často. Aby se táta usmíval.

Pak host začal zrychleně dýchat, chytil ji pevněji za boky a štiplavý chemický zápach zesílil.

Ale někdy to nebyl táta a auto a plyn. Někdy jí ten pach připomněl mámu. Krásné lahvičky úplně dole na regálech oddělení parfumerie v obchodním domě Kaunas. Estela dodnes vidí před očima maminku s nehty čerstvě nalakovanými na červeno a jak si malá holčička sedá na stejnou židli a lakuje si nehty modrou barvou, která je podle ní úplně nejhezčí.

Host ztěžkl a pach teď vycházel z každého póru jeho těla. Jeho stehna a břicho klouzaly po jejích, byl vlhký potem a nesnesitelně páchl úplně všude – vycházelo to přece zevnitř, jako benzin.

Zavázala kondom tak, jak si to Erki přál, při večerním vyzvednutí musí všechno odpovídat. Čtyři použité kondomy odpovídají čtyřem hostům, kteří zaplatili po sedmi stech padesáti korunách. Poloviční cena. Všechny ostatní stojí tisíc pět set, ale tohle je její cena, tolik za ni mohou dostat.

Estela vstala z postele a celý pokoj páchl acetonem.

Věděla, že věci jsou tak, jak jsou.

Ani tátovo žluté auto, ani máminy lahvičky v regálech, pachy, které už neexistují, protože patřily do jiného života, do jiné doby.

Věděla, že jí teď přidělují hosty závislé na tom druhu pervitinu, který se vyrábí z acetonu za pomoci obyčejného kávového filtru, a že právě to je cítit z jejich dechu i potu.

EWERT GRENS V RÁMCI možností své kulhavé nohy utíkal budovou policejního ústředí, které se skrze další chodby a výtahy stále rozrůstalo o další budovy s dalšími chodbami a dalšími výtahy. Ztuhlá noha ztěžka narážela do podlahy instituce, údery ho pronásledovaly, zatímco se blížil k místu setkání, jeho dech se zrychloval, až se proměnil v sípání a čerstvě učesané vlasy už byly zase rozcuchané. Po chvilce přemlouvání se mu podařilo získat hlídkové vozidlo a jednoho policejního inspektora, který přistoupil na to, že oželí pauzu na kafe a zaveze dvanáctiletého chlapce domů. Hugo protestoval, už jsem dávno velký, Ewerte, můžu jezdit metrem sám, a kriminální komisař mu vysvětlil, že to sice může být pravda, ale že když slíbil Pietovi a Zofii, že jejich staršího syna přiveze autem, pak to tak musí být. Protesty ustaly, když se Hugo Hoffmann usadil na přední sedadlo a přívětivý inspektor mu začal ukazovat – a snad ho dokonce hodlal nechat i vyzkoušet – vybavení policejního vozu. Ewert Grens se pak pokusil uklidnit, ujistil se, že jeho hlas zní přibližně tak jako obvykle, a nakonec sebral odvahu a zavolal té, kvůli které se převlékl do obleku. Nervózně a trochu zbytečně mnohomluvně jí sdělil, že se nejspíš trochu opozdí, a ona odpověděla přesně tak, jak se ani neodvažoval doufat – že přece byla za policistu vdaná a že ví, jak to v téhle budově chodí.

Když z dálky spatřil Gunnara Wernera, zpomalil krok. Stejně starý kolega na něho čekal hubený a nahrbený mezi recepcí a otáčivými prosklenými dveřmi. Krk měl zarudlý a ve tváři neklid nebo vztek, možná obojí dohromady.

„Ewerte! Díky, žes přišel.“

Werner pokynul rukou k výtahu, kterým končilo Grensovo putování. Poslední kus se svezou společně.

„A že to šlo tak rychle.“

„Nevoláš mi často. Ale když už to uděláš…“

Ewert Grens větu nedokončil. Nebylo to třeba. Dívali se jeden na druhého ve světle, které se objevovalo a mizelo v úzkých okýnkách, zatímco projížděli různými odděleními. Oba si vzpomněli na své poslední setkání, na dívku jménem Linnea, která zmizela s modrým motýlkem ve vlasech.

Deváté poschodí. Tam vystoupili. Z výtahu s osmi očíslovanými tlačítky.

Sekce odposlechů existovala i neexistovala zároveň.

„Až teď jsem si všiml, Ewerte. Co ten oblek?“

„Co?“

„Je nový?“

„Jen vyčištěný.“

„Tak to už chápu. Neobyčejně důležitá schůzka. Takže ještě jednou – děkuju, žes přišel.“

Werner kývl do tmavé chodby, na jejímž konci byla místnost pro odposlechy, kam nikdo nechodil.

„Kafe?“

„Máme na něj čas?“

„Ty po něm funguješ mnohem líp, Ewerte – ten čas, než si uvaříme dva hrnky, si napracujeme.“

Mimo policejní budovu se nikdy nestýkali, nikdy neproměnili pracovní vztah v přátelství. Ale strávili čtyřicet let na tomtéž pracovišti.

Znali se.

„Černou. A víš co – udělej mi dva hrnky jako vždycky.“

Werner svým typickým opatrným krokem doprovázeným neklidnými pohyby zašel do prázdné kuchyňky a Grens se zatím zastavil před jediným oknem v temné chodbě. Palčivé slunce na něm odhalovalo špínu, ale stejně bylo ven dobře vidět a lidé jako by se odtud zdáli šťastnější, pohlcení životem v tom krásném dni, hlavně děti pobíhající v kraťasech a tričkách s krátkým rukávem mezi hřišti Kronobergského parku, malé nožky, které nikdy nezaváhají.

Ewert Grens ještě netušil, proč tady je. Ale věděl, že ať už za okamžik nahlédnou do jakékoli skutečnosti, rozhodně nebude připomínat život tam dole v parku.

„Pojď dál.“

Werner se třemi kouřícími hrnky dobalancoval k velkým blikajícím obrazovkám, mohutným sluchátkům a malým porůznu rozmístěným reproduktorům, do místnosti, kterou každý den zaplňuje přetáčením tam a zase zpátky, telefonními odposlechy podezřelých, kteří nemají tušení, že se jejich rozhovorů účastní ještě někdo další.

„Soudní povolení k tajnému odposlouchávání elektronické komunikace se v tomhle případě týká celkem dvaadvaceti telefonů. Už osm týdnů poslouchám každý rozhovor, zapisuju, registruju, ukládám do souborů. Většinou samé řeči o ničem, ale jsem si jistý, že některé povedou při důkladném prošetřování dál, blíž k uzavření.“

Posadili se na obyčejné kancelářské židle a Werner vzal bezmyšlenkovitě do ruky sluchátka, klikl na dokument na monitoru nazvaný PONDĚLÍ, KARLAVÄGEN 71, 09.33 a opřel se.

„Tenhle odposlouchávaný telefon – kvůli kterému jsem tě požádal, abys přišel – patří jednomu pasákovi z východu. Lámaná, ale dostatečně srozumitelná švédština. Ale druhý hlas, se kterým mluví a který je elektronicky upravený, aby se nedal rozpoznat – o tom nevíme vůbec nic.“

– Neda sedm. Inesa čtyři. Tanya sedm. Antea sedm. Estela čtyři. Pija osm.

„Každé ráno v tuto dobu zavolá a nahlásí přibližně totéž. Nepochopil jsem, o co se jedná. Co to vlastně počítají.“

Werner pohlédl na Grense, který zavrtěl hlavou. Ani on tomu nerozuměl.

„Ale to je jedno. O toho pasáka nejde, není to jeden z našich objektů. Hlavním úkolem je jeden z jeho zákazníků, chlap, kterému zprostředkovává ženy. Šikovně mění nevystopovatelná čísla a nemůžeme se k němu přiblížit jinak než odposloucháváním jeho objednávek sexu.“

„Hlavní úkol?“

„Víš, že ti víc nemůžu říct.“

„Potom ale – co tady sakra dělám? Místo abych šel na schůzku, na kterou jsem se vážně těšil?“

Ewert Grens vstal.

„A ty to víš, Wernere.“

Ke dveřím však nevykročil.

„Teroristický útok. Vysoká priorita.“

Kriminální komisař se posadil nazpátek.

„Pokračuj.“

„Ale kvůli tomu tady nejsi. Můj úkol – odposlouchávat a vyhledávat náznaky příprav před možným atentátem – se všedním životem tohohle pasáka ani trochu nesouvisí, jak určitě chápeš, Ewerte.“

Werner klikl na nový dokument, další zvukový soubor označený PONDĚLÍ, ÖSTGÖTAGATAN 76, 09.58.

– Žádné punčochy, které se zdají být v pořádku, ale zblízka jsou celé zatrhané?

– Ne.

„Slyšíš, že odpovídá ten pasák. A ten druhý, zákazník, který se tak vyptává – tenhle hlas volal předtím už několikrát. Pokaždé klade přesně takové otázky. Vždycky si přeje novou, bezchybnou ženu. A když si poslechneme…“

Gunnar Werner otevřel třetí nahrávku.

PONDĚLÍ, VEGAGATAN 3, 10.16

„… ještě jeden rozhovor, máme tu dalšího člověka, s nímž ten pasák už v minulosti mluvil. Víc než jednou. Přesto nevím, kdo to je ani co dělá.“

Nejdřív nebylo slyšet nic. Jen hluk. Víc se nedalo rozlišit.

Ewert Grens se naklonil blíž k malým reproduktorům.

Silnější hluk. Lidé, restaurace. Tak to znělo.

A potom – velmi jasný hlas, Grens si představil muže středního věku v bílé košili a kravatě s modrými proužky. Sám nevěděl proč.

– Nemá jinou možnost, má dluh a dluhy, jak víš, se musejí splácet.

– Dárcovství je samozřejmě vždycky dobrovolné.

– Jistě.

Nahrbený expert na odposlechy pokrčil rameny.

„Nepřišel jsem na to, o co se jedná – co tenhle hlas od toho pasáka kupuje. O jakém druhu dárcovství, které je dobrovolné, se baví.“

Grens nic neříkal. Ale začínal chápat, o co se Werner pokouší.

Proč – když to tolik spěchalo – Werner věnoval čas tomu, aby svého narychlo přivolaného kolegu zasvětil do záležitosti, která nesouvisí s jeho skutečným úkolem, a aby ho pro věc skutečně získal.

Werner po stovkách hodin odposlechů cizích rozhovorů narazil na úplně jiný zločin. Na takový druh zločinu, o němž věděl, že ho i Grens nenávidí, a teď hrozilo, že zůstane bez povšimnutí.

„Odposlechy kvůli eventuelnímu teroristickému činu si objednala tajná policie. Vysoké trestní sazby, doživotí. Takže to, co jsi slyšel, Ewerte, je právě tady a teď jen nadbytečná informace – položka, která nemá s tou záležitostí od bezpečnostní vůbec nic společného. Tak jako pokaždé, když odposloucháváme. Spousty zatracených zločineckých akcí, které nikdo nemá čas vyšetřovat, a já proto musím zapomenout, že jsem o nich vůbec kdy slyšel, abych se mohl soustředit na svůj hlavní úkol.“

„Ale?“

„Dělal jsem to tak. Slyšel a zapomínal. Dokud nepřišlo tohle.“

Kriminální inspektor oddělení odposlechů stiskl ukazováčkem, který jako by se trochu chvěl, tlačítko a otevřel dokument označený 11.33.

„Tentýž telefon, tentýž pasák.“

Ozvalo se praskání, jako by foukal vítr a minimálně jeden z volajících se nacházel venku.

– Sedmnáct?

– Skoro osmnáct.

– Obě?

– Dvojčata.

„Ewerte, já…“

Werner vstal. Zase se posadil. A znovu vstal.

Byli v cíli. Ve znepokojivém jádru věci.

„… když jsem tohle uslyšel, tak…“

Tenhle přívětivý muž se nikdy nerozčiloval, nikdy nezvyšoval hlas tím nekontrolovatelným způsobem, jako to dělával Grens.

Místo toho jej ztišoval.

„To, co musím zapomenout – zapomenout nedokážu. Nesmím to zapomenout.“

Skoro šeptal. Zoufale.

„Když začínám chápat, o čem tentokrát mluví.“

Přesunul kurzor dál na časové linii, dál v rozhovoru.

– Kolik?

– Deset procent ze všeho.

– Ze všeho?

– Udělají všechno.

„Wernere – co…“

Ewert Grens ukázal na obrazovku, na podlouhlou ikonu symbolizující zvukový soubor.

„… to bylo?“

Gunnar Werner nemohl zapomenout, nesměl zapomenout. Protože zapomenout nechtěl.

„Pravděpodobně… zločin proti zákonu o prodeji sexuálních služeb. Pravděpodobně… kuplířství. Body obžaloby s podstatně nižší škálou trestních sazeb než u zločinů, kvůli kterým ty odposlechy děláme. Takže tady nahoře, v devátém patře, Ewerte, je to nadbytečná informace, na kterou nikdo z nás nemá čas. Nic víc.“

Rudá barva se z Wernerova krku rozšířila také na tváře a uši.

„Ten, kdo volá, je taky pasák – a to, co jsi slyšel, je způsob, jakým nabízí dva nové zdroje příjmů organizaci, která provozuje nevěstince v bytech nejméně na třech adresách ve Stockholmu.“

– Peníze?

– Druhou půlku honoráře dostaneš, až předáš holky.

– A předání?

– Hotel Mornington. Pokoj 316. Jako minule.

– Čas?

– 13.00.

Pak to Werner vzdal.

Někdy se to prostě nedá vydržet.

Ani když se jedná o malé, opatrné slzy.

„Ewerte, je jim sedmnáct. On dodává – prodává – dvě mladé ženy, a já to poslouchám.“

Už při minulé spolupráci si Grens říkal, že jeho stejně starý kolega je na práci u policie až moc hodný, má až příliš velké srdce.

„Promiň… já… prostě, nemůžu…“

„Jsem tu jen já, Wernere.“

„Postarej se o to, Ewerte. Zastav ten zatracený obchod.“

Grens si popotáhl rukáv vyčištěného obleku. Byl rozhodně trochu moc krátký, košile z něho příliš vyčuhovala.

„Ewerte?“

Vždyť to měl být ten den, po jakém dlouho toužil.

„Slyšíš? Pomoz mi přerušit to. Tady nahoře by se to nikdy nestalo, protože děláme na něčem jiném, čemu musíme dát přednost.“

Dívali se jeden na druhého. A pak oba naráz pohlédli na hodiny na stěně.

Ewert Grens vstal.

„Třináct nula nula?“

„Ano.“

„Zbývá čtyřicet pět minut.“

Table of Contents

Část první

Vilnius

Stockholm