ODEON

THE WORLD ACCORDING TO GARP

Copyright © 1976, 1977, 1978 by John Irving

Translation © Radoslav Nenadál, 1987

ISBN 978-80-207-2160-0

Colinovi a Brendanovi

1 
V Bostonu U milosrdných

Garpovu matku Jenny Fieldsovou zatkli v Bostonu roku 1942 za to, že zranila v biografu nějakého muže. Bylo to krátce poté, co Japonci bombardovali Pearl Harbor, a lidé byli vůči vojákům velice tolerantní, protože najednou se stal vojákem prostě každý, ale Jenny Fieldsová byla ve své nesnášenlivosti vůči chování mužů obecně a vojáků zvlášť naprosto neoblomná. V dotyčném biografu si musela třikrát přesednout, jenže voják se k ní pokaždé přesunul, až nakonec zůstala sedět u plesnivé stěny, kde jí výhled na týdeník z valné části zacláněla nějaká nesmyslná balustráda, ale to už se rozhodla, že se nezvedne a nikam jinam si nepřesedne. Voják se znovu přesunul a posadil se vedle ní.

Jenny bylo dvaadvacet. Vysoké školy nechala téměř ihned, když začala studovat, ale dokončila směr péče o nemocné jako první v ročníku a v povolání sestry našla zalíbení. Byla to mladá žena atletického vzezření, s věčným ruměncem ve tváři; měla tmavé lesklé vlasy, a jak se vyjadřovala matka, mužskou chůzi (rozhazovala rukama) a pánev a boky měla tak štíhlé a tuhé, že zezadu připomínala spíš chlapce. Podle vlastního mínění měla Jenny příliš velké prsy a byla přesvědčena, že to nápadné poprsí dodává jejímu zjevu zdání až čehosi „laciného a frivolního“.

Jenže taková Jenny vůbec nebyla. Ve skutečnosti z vysoké školy odešla, když pojala podezření, že hlavní důvod, proč ji rodiče na Wellesleyho univerzitu posílají, je přání, aby začala chodit s chlapci a nakonec se provdala za nějakého muže se slušným vychováním. Wellesleyho univerzitu doporučovali její starší bratři, kteří ubezpečili rodiče, že se o ženách na Wellesleyho univerzitě nesmýšlí v poloze uvolněných mravů, ale naopak že se tu po stránce výhodných manželství velice oceňují. Jenny vycítila, že její vzdělání mělo být pouze prostředkem, jak nějak vyplnit čas, jako by byla obyčejná kráva, kterou pomalu připravují na zavedení aparatury k umělé inseminaci.

Jako hlavní obor si vzala anglickou literaturu, ale když začala nabývat dojmu, že jejím kolegyním nezáleží na ničem jiném, než aby získaly bezpečný intelektuálský nátěr a sebejistotu ve styku s muži, s lehkým srdcem literatury nechala a zaměřila se na péči o nemocné. V tomhle oboru viděla cosi, co se dá bezprostředně využít v praxi, a v jeho studiu neodhalila žádný další skrytý motiv (i když později ve své slavné autobiografii napsala, že se příliš mnoho sester předvádí před příliš velkým počtem doktorů; jenže tou dobou už dávno s nemocniční péčí o nemocné skončila).

Vyhovovala jí prostá uniforma bez titěrných nesmyslů; blůzka jako by její poprsí zmenšovala, střevíce byly pohodlné a zvlášť vhodné pro její rychlou chůzi. Když měla noční službu, mohla pořád ještě číst. Nijak nepostrádala mladé vysokoškolské studenty, kteří byli rozmrzelí a zklamaní, když si s nimi člověk nezadal, a povýšení a povznesení, když to dopustil. V nemocnici viděla víc vojáků a mladých dělníků než studentů, a ti byli, pokud šlo o jejich očekávání, upřímnější a tolik nepředstírali; a když si s těmi člověk trochu zadal, byli aspoň vděční, že ho uvidí znovu. Pak se ale najednou stal z každého voják – plný té důležitosti vysokoškoláků – a Jenny Fieldsová přestala vůbec s muži cokoli mít.

„Moje matka,“ psal Garp, „byla osamělá vlčice.“

Majetek rodiny Fieldsových pocházel z bot, i když paní Fieldsová, původem z bostonské rodiny Weeksů, do manželství nějaké peníze také přinesla. Rodině Fieldsových se v obuvi tak dařilo, že se její členové mohli od továren na obuv už před lety distancovat. Žili v obrovském sídle s šindelovou střechou na newhampshirském pobřeží v přístavním městečku Dog’s Head Harbor. Jenny jezdila domů, když neměla službu, ať už denní nebo noční – hlavně kvůli matce, aby té velké dámě způsobila trochu radosti, až uvidí, že Jenny, která podle matčina vyjádření „marní svůj život jako sestra mezi nějakou chamradí“, přece jen nepropadla žádným lajdáckým návykům, ať už šlo o vyjadřování nebo o osobní morálku.

Jenny si často dávala sraz se svými bratry na Severním nádraží a s nimi pak jezdila domů vlakem. Jak jim velela rodinná tradice, jezdili všichni Fieldsové při výjezdu z Bostonu na pravé straně vlaku a při návratu na levé. Což bylo v souladu s přáním pana Fieldse seniora, který sice přiznával, že právě na té straně dráhy se rozkládá ta nejošklivější scenérie, ale měl pocit, že Fieldsové by měli hledět tváří v tvář nevábnému zdroji své nezávislosti a lepšího života. Po pravé straně vlaku při výjezdu z Bostonu a po levé, když jste se vraceli, jste míjeli hlavní pozemky Fieldsovy haverhillské továrny a obrovskou reklamní tabuli, na níž vaším směrem našlapovala rozhodným krokem olbřímí pracovní bota. Reklamní tabule se tyčila nad spletí kolejí a obrážela se nespočtem replik v oknech továrny na obuv. Pod touto hrozivou vykračující nohou stála slova:

Fieldsovy boty,

na toulky i do roboty!

Fieldsova továrna vyráběla také střevíce pro ošetřovatelky, a kdykoli přijela dcera domů na návštěvu, dal jí pan Fields pár zdarma; Jenny už jich musela mít nejméně tucet. Paní Fieldsová, která kladla mezi dceřiným odchodem z Wellesleyho univerzity a ubožáckou budoucností rovnítko, dávala Jenny při každé její návštěvě také dárek. Paní Fieldsová dceři věnovala thermofór, nebo aspoň to říkala – a Jenny to předpokládala; nikdy totiž balíčky neotvírala. Matka se třeba zeptala: „Děvenko, máš ještě ten thermofór, co jsem ti dala?“ Jenny se na minutu zamyslela, přesvědčena, že jej zapomněla ve vlaku nebo vyhodila, a pak odpověděla: „Je možné, že jsem ho ztratila, maminko, ale rozhodně druhý nepotřebuju.“ A paní Fieldsová vyrukovala z úkrytu s novým balíčkem a dceři jej vnutila; thermofór spočíval dosud zabalený v papíru z drogerie. Paní Fieldsová dceři domlouvala: „Prosím tě, Jennifero, buď přece opatrnější. A prosím tě, užívej ho!“

Jako zdravotní sestra shledávala Jenny na thermofóru pramálo užitečného; viděla v něm podivný dojemný prostředek staromódního a hlavně psychicky působivého pohodlí. Ale některé balíčky přece jen do jejího malého pokojíku poblíž bostonské nemocnice U milosrdných docestovaly. Skladovala je v přístěnku, který byl už téměř plný krabic se sesterskými botami – taktéž neotevřených.

Cítila se od rodiny odpoutána a připadalo jí podivné, kolik štědré pozornosti jí věnovali jako dítěti, ale pak jako by v nějakou přesně stanovenou dobu onen proud citových výlevů ustal a nadešla doba očekávání – jako kdyby člověk měl po jisté krátké údobí absorbovat lásku (a mělo by se mu jí dostat v dostačujícím množství) a potom by měl po daleko delší a podstatně vážnější dobu, a podle předpokladů, plnit jen jisté závazky. Když Jenny tento řetěz přetrhla a vyměnila Wellesleyho univerzitu za něco tak přízemního, jako je práce zdravotní sestry, s rodinou se rozešla – a oni, jako by neviděli jinou pomoc, se pomalu rozcházeli také s ní. V rodině Fieldsů by bylo například daleko patřičnější, kdyby se Jenny stala lékařkou anebo zůstala na univerzitě tak dlouho, dokud by se za lékaře aspoň neprovdala. Při každém novém setkání s bratry, matkou a otcem se všichni cítili ve vzájemné přítomnosti víc a víc nesví. Procházeli tím podivným procesem, kdy se lidé pomalu přestávají znát.

Tak to musí zřejmě být ve všech rodinách, myslela si Jenny Fieldsová. Jestli ona někdy bude mít děti, měla pocit, že je ve dvaceti nebude milovat o nic méně, než když jim byly dva roky; třeba člověka budou ve dvaceti potřebovat dokonce ještě víc, uvažovala. Co vlastně člověk potřebuje ve dvou letech? V nemocnici byla s dětmi jako s pacienty ta nejlehčí práce. Čím byly starší, tím víc potřebovaly; a tím méně je někdo chtěl nebo je miloval.

Jenny měla pocit, jako by vyrostla na nějaké veliké lodi, a přitom nikdy neviděla strojovnu, natož aby jí rozuměla. Líbilo se jí, jak se v nemocnici všechno redukovala na to, co člověk sní, pokud mu snědené jídlo pomohlo, a k jakému účelu jídlo posloužilo. Jako malá holčička nikdy neviděla špinavé nádobí, a když služky sklidily ze stolu, byla vlastně přesvědčena, že nádobí prostě zahazují (trvalo to dokonce dost dlouho, než jí do kuchyně vůbec dovolili vkročit). A když každé ráno přijel mlékařský vůz s lahvemi mléka, domnívala se Jenny nějakou dobu, že přiváží i denní dávku nádobí – tolik se totiž ten zvuk, všechen cinkot a řinčení skla, podobal zvuku, jaký vydávalo nádobí pod rukama služek zavřených v kuchyni, ať už tam s ním dělaly, co chtěly.

Tatínkovu koupelnu Jenny Fieldsová spatřila teprve, když jí bylo pět let. Našla ji jednoho rána, když se vydala za vůní tatínkovy kolínské. Objevila sprchový kout v oparu páry – na rok 1925 byl moderní –, jeho vlastní toaletu, řadu lahviček, tak nepodobných lahvičkám maminčiným, že měla pocit, jako by objevila doupě nějakého tajně ukrytého muže, který v domě žil neodhalen už po léta. Ve skutečnosti tomu tak bylo.

V nemocnici Jenny přesně věděla, k jakému účelu se co použije – a učila se nezáhadným odpovědím na otázky, odkud všechno pochází. Když ještě byla malá holčička, měli v Dog’s Head Harbor všichni členové rodiny své vlastní soukromé koupelny, vlastní pokoje, vlastní dveře s vlastními zrcadly na jejich vnitřní straně. V nemocnici soukromí posvátné nebylo, nic nebylo tajemství; když člověk potřeboval zrcátko, musel si o ně říct sestře.

Největší záhadou, kterou Jenny dovolili jako malému děvčátku prozkoumat, byl sklep a obrovský hliněný hrnec, který vždycky v pondělí plnili škeblemi. Večer je Jennina matka poprášila kukuřičnou moukou a každé ráno se vyplachovaly čerstvou mořskou vodou z dlouhé trubky, která vedla do sklepa přímo z moře. Koncem týdne byly škeble celé nakynuté a zbavené písku a velké obscénní krky jim líně plouhaly ve slané vodě. Jenny v pátek pomáhala kuchařce škeble třídit; mrtvé při dotyku krčky nezatahovaly.

Jenny si vyprosila o škeblích knížku. Přečetla o nich všechno: jak jedí, jak se množí a jak rostou. Byl to první živý tvor, o němž pochopila úplně všechno – jeho život, sexualitu i smrt. Lidští tvorové v Dog’s Head Harbor takto přístupní nebyli. V nemocnici měla Jenny pocit, že si vynahrazuje ztracený čas; zjišťovala, že lidé nejsou o moc záhadnější nebo přitažlivější než škeble.

„Moje matka,“ psal Garp, „si na příliš jemné rozdíly nepotrpěla.“

Jeden nápadný rozdíl mezi škeblemi a lidmi však přece jen mohla pozorovat, a sice skutečnost, že většina lidí má smysl pro humor; jenže Jenny příliš mnoho sklonů k humoru neměla. Mezi sestrami v Bostonu se tou dobou vyprávěl oblíbený vtip, který však Jenny Fieldsové nijak legrační nepřipadal. Vtip se týkal jednoho z dalších bostonských špitálů. Jenny pracovala v nemocnici, která se jmenovala Bostonská nemocnice božího milosrdenství, říkalo se jí bostonská U milosrdných; vedle toho existovala také Massachusettská všeobecná nemocnice, které se obecně říkalo Masovka. A mimo to tu byla ještě jedna, která se jmenovala U anglických panen.

Jednou, jak se ve vtipu vypráví, zastavil nějakého bostonského taxikáře muž, který se k autu připotácel z chodníku téměř v podřepu. Bolestí byl ve tváři celý zbrunátnělý; buď se dusil, nebo zadržoval dech a bylo jasné, že mu řeč dělá potíže, a taxikář otevřel dvířka a pomohl mu dovnitř, kde si muž lehl na podlahu před zadním sedadlem, s koleny vytaženými až pod hrudník.

„Do nemocnice! Do nemocnice!“ vyrážel ze sebe.

„K Pannám?“ zeptal se ho taxikář. Ta nemocnice byla totiž nejblíž.

„Pendrek k pannám,“ zasténal muž. „Dyť mi ho zrovna jedna myslím ukousla!“

Jen málokteré vtipy Jenny připadaly k smíchu a tenhle rozhodně ne. O pánských přirozeních pro Jenny vtipy neexistovaly. Od té záležitosti se distancovala. Viděla, jaké svízele mohou pánská přirození způsobit; a děti nebyly ještě to nejhorší. Samozřejmě že viděla lidi, kteří nechtěli mít děti, a takoví byli smutní, že jsou v jiném stavu; na tom, zda mít děti, by nemělo rozhodně být nic vynuceného, uvažovala Jenny – i když jí pak většinou těch narozených dětí bylo líto. Viděla také lidi, kteří si je opravdu přáli, a ti v ní vzbudili přání mít také dítě – stačilo by jedno. Jenže problém byl v tom, že s pánským přirozením přitom toužila mít co nejméně a už vůbec nic s nějakým mužem.

Valnou většinu léčby pánských přirození měla Jenny možnost pozorovat u vojáků. Armáda Spojených států začala využívat blahodárných účinků objevu penicilínu až teprve roku 1943 a k spoustě vojáků se penicilín dostal až v roce 1945. V bostonské U milosrdných léčili počátkem roku 1942 pánská přirození obvykle sulfonamidy a arzénem. Sulfathiazol se používal na kapavku – spolu s doporučením hojnosti vody. Na syfilis se tu před penicilínem užíval neoarsphenamin; Jenny Fieldsová se domnívala, že tohle je v podstatě všechno, k čemu sex může vést – dostat do chemie lidského těla arzén a pokusit se je vyčistit.

Další způsob léčby byl lokálního charakteru a také vyžadoval spoustu tekutiny. U této dezinfekční metody Jenny často asistovala, protože pacient v tom okamžiku vyžadoval hodně péče; někdy bylo zapotřebí, aby ho někdo držel. Byla to jednoduchá procedura, během níž se do penisu a překvapené močové trubice mohlo vpravit až sto kubických centimetrů tekutiny, jež se pak vyhrnula zpátky, ale tato procedura přepadala všem trochu drsná. Muž, který přístroj k užití téhle léčebné metody vynalezl, se jmenoval Dr. Valentine Dareck a přístroj byl po něm pojmenován irigátor Dareck. Ještě dlouho poté, co se dotyčný irigátor vylepšil a později nahradil jiným irigačním přístrojem, nazývaly jej sestry v bostonské U milosrdných Dárková irigace – patřičný trest pro milence, myslela si Jenny Fieldsová.

„Moje matka,“ psal Garp, „neměla romantické založení.“ Když si voják v biografu začal přesedávat z místa na místo – a když se jí poprvé pokusil dotknout – měla Jenny Fieldsová pocit, že jemu by Dárková irigace přesně svědčila. Jenže s sebou irigátor neměla; do její malé psaníčkové kabelky byl příliš velký. A také vyžadoval značnou spolupráci pacienta. Ale zato s sebou měla skalpel; nosila ho s sebou pořád. Neukradla ho na chirurgii; byl to vyřazený skalpel, který měl ve špičce hluboký zub (Někdo ho asi upustil na podlahu nebo do výlevky) – na jemnou práci se již nehodil, jenže Jenny ho na žádnou jemnou práci nepotřebovala.

Nejdřív jí v kabelce pořezal malé hedvábné kapsičky. Pak si našla část pouzdra od starého teploměru a ten na vršek skalpelu nastrčila, takže měl čepičku jako plnicí pero. A tuhle čepičku sundala, když se voják usadil na místo vedle ní a roztáhl se paží přes opěradlo, o které se spolu měli (nesmyslně) dělit. Dlouhá ruka mu visela z konce opěradla; cukalo mu v ní jako koni ve slabinách, když odhání mouchy. Jenny držela kabelku na bílém klíně. Představovala si, že její sesterská uniforma září jako svatý štít a ten hmyz vedle ní z nějakého zvráceného důvodu to světlo přilákalo.

„Moje matka,“ psal Garp, „šla životem tak, že se stále měla na pozoru před zlodějskými lovci kabelek i lovci v dámském rozkroku.“

Tehdy v tom biografu nešel onen voják po její kabelce. Dotkl se jejího kolene. Jenny k němu promluvila celkem jasně: „Koukejte dát tu pracku pryč.“ Několik lidí se otočilo.

„Co děláš?“ zahuhlal voják a jeho ruka bleskem vystřelila pod její uniformu; zjistil, že má stehna pevně sevřená – a zjistil také, že sám má celou ruku od ramene až po zápěstí náhle rozkrojenou jako měkký meloun. Jenny mu přesným řezem rozřízla nárameník s označením hodnosti i s košilí, přesně mu rozřízla kůži a svaly a u lokte mu ruku obnažila až na kost. („Kdybych ho chtěla zabít,“ řekla později policistovi, „byla bych mu přeřízla zápěstí. Jsem zdravotní sestra. Vím, jak lidé krvácejí.“)

Voják zaječel. Vzepjal se na nohách, až přepadl dozadu, a nepořezanou rukou mlátil Jenny po hlavě, boxoval ji do ucha tak prudce, až jí v hlavě zvonilo. Zašermovala na něho skalpelem a odřízla mu kousek horního rtu přibližného tvaru a síly nehtu. („Nechtěla jsem mu podříznout krk,“ vysvětlovala později policistovi. „Chtěla jsem mu uříznout nos, ale netrefila jsem se.“)

S pláčem a po čtyřech odplazil se voják tmou do uličky a mířil do bezpečí foyeru. V biografu někdo skučel strachy.

Jenny skalpel otřela o sedadlo, dala ho zpátky do kabelky a ostří přiklopila vrchní částí pouzdra od teploměru. Pak šla do foyeru, odkud se ozývalo sténání a odkud správce kina volal dveřmi na diváky v temném sále: „Není tam nějaký doktor? Prosím vás! Je někdo lékař?“

Přece jen tu však byla zdravotní sestra a ta vyšla ven, aby podle svých nejlepších schopností pomohla. Když ji voják spatřil, omdlel; nebylo to způsobeno ztrátou krve. Jenny věděla, jak krvácejí faciální rány; jsou klamné. Hlubší řezná rána na jeho paži samozřejmě potřebovala okamžité ošetření, ale nehrozilo nebezpečí, že by voják vykrvácel. Zřejmě to v dané situaci věděla pouze Jenny – bylo tu plno krve a Jenny jí měla spoustu na bílé sesterské uniformě. Ihned si uvědomili, že to udělala ona. Olivrejovaný personál kina jí nedovolil, aby se omdlelého vojáka dotkla, a někdo jí sebral kabelku. Šílená ošetřovatelka! Pominutá vražednice s nožem! Jenny Fieldsová zachovávala klid. Myslela si, že to je pouze otázka vyčkání příchodu patřičných orgánů, aby se situace vyjasnila. Jenže policie s ní zvlášť vlídně taky nejednala.

„S tím mladíkem už chodíte dlouho?“ zeptal se jí první policista cestou na policejní stanici.

A další jí později položil otázku: „Ale jak jste mohla vědět, že vás chce napadnout? Tvrdí, že se vám chtěl jenom představit.“

„To je ale hrozně podlá zbraň, děvenko,“ řekl jí třetí policista. „Něco takového byste u sebe vůbec nosit neměla. Vypadá to, jako byste ty maléry přímo vyhledávala.“

Jenny tedy vyčkávala, že záležitost vyřídí její bratři. Byli to právníci z Cambridge za řekou. Jeden byl student práv, druhý učil na právnické fakultě.

„Oba měli názor,“ psal Garp, „že právnická praxe je vulgární, ale studium práva že je vznešené.“

Když se dostavili, moc útěchy pro ni neměli.

„Z toho matce pukne srdce,“ prohlásil jeden.

„Žes nezůstala na Wellesleyovce,“ pravil druhý.

„Když je děvče samotné, musí se chránit,“ odpověděla Jenny. „Nic lepšího dělat nemůže.“

Ale jeden bratr se jí zeptal, jestli může dokázat, že s dotyčným mužem předtím neměla žádné styky.

„Mezi námi,“ pošeptal jí druhý bratr, „chodilas s tím klukem dlouho?“

Nakonec se vše vyjasnilo, protože policie zjistila, že voják je z New Yorku, kde má ženu a dítě. V Bostonu je na dovolené a ze všeho nejvíc se bojí, aby se celá záležitost nedonesla k jeho manželce. Všichni zřejmě sdíleli názor, že tohle by bylo opravdu něco hrozného – pro všechny zúčastněné, takže Jenny propustili bez postihů. Když začala vyvádět, že jí policie nevrátila skalpel, jeden z bratrů jí řekl: „Proboha, Jennifero, přece si můžeš ukrást jinej, ne?“

„Já jsem ho neukradla,“ ohradila se Jenny.

„Měla bys mít nějaké přátele,“ poznamenal druhý bratr.

„Na Wellesleyovce,“ opakovali oba po sobě.

„Díky, že jste přišli, když jsem vám zavolala,“ řekla Jenny.

„Od čeho máš rodinu?“ zeptal se první.

„Krev se přece nezapře,“ poznamenal druhý. Pak zbledl, vyveden z míry náhlou asociací – měla uniformu hrozně zakrvácenou.

„Já jsem slušná holka,“ prohlásila Jenny.

„Jennifero,“ ozval se starší, v jejím životě kdysi první vzor – co do moudrosti a správnosti všeho konání. Hovořil dosti slavnostně: „S ženatými muži se člověk nemá zaplétat.“

„My to matce neřekneme,“ sliboval druhý.

„A tátovi už vůbec ne!“ pravil první. V nepodařeném pokusu o náznak přirozeného vřelejšího vztahu na ni mrkl – bylo to gesto, jež mu pokřivilo tvář, a Jenny na chvíli nabyla přesvědčení, že její někdejší životní vzor zřejmě ve tváři trpí tikem.

Vedle bratrů byla poštovní schránka s plakátem strýčka Sama. Z obřích rukou strýčka Sama slézal titěrný vojáček, celý v hnědém. Chystal se přistát na mapě Evropy. Dole na plakátu bylo napsáno: PODPORUJTE NAŠE CHLAPCE! Jennin starší bratr se na ni podíval a hleděl, jak hledí na plakát.

„A taky se nezaplétejte s vojáky,“ dodal, i když za několik málo měsíců se měl stát voják i z něho. Měl být oním vojákem, který se z války domů nevrátí. Z čehož matce pukne srdce, a dopustí se tedy činu, o němž před chvílí mluvil s takovým opovržením.

Jennin jediný zbylý bratr měl přijít o život až dlouho po válce při neštěstí na moři. Měl se utopit několik mil od jejich rodinného sídla v Dog’s Head Harbor. O jeho truchlící manželce se pak Jennina matka prý vyjádřila: „Je ještě mladá a hezká a děti taky nejsou odpudivé. Aspoň dosud ne. Po nějaké slušné době si určitě někoho najde.“ Vdova nakonec promluvila s Jenny, bylo to rok po bratrově utopení. Zeptala se Jenny, jestli si myslí, že už „uplynula slušná doba“, a zda by měla něco podniknout, ať už by to bylo cokoli, „aby si někoho našla“. Bála se, že by Jenninu matku mohla urazit. Chtěla vědět, jestli si Jenny myslí, že by už mohla odložit smutek.

„Jestli tedy smutek necítíš, k čemu ho držíš?“ zeptala se jí Jenny. Ve své autobiografii Jenny napsala: „Té nebohé ženě se muselo říct, co má cítit.“

„Matka se vyjádřila, že to byla nejhloupější ženská, jakou v životě poznala,“ psal Garp. „A ta chodila na Wellesleyho univerzitu.“

Ale když dala Jenny Fieldsová před svým domem poblíž bostonské U milosrdných bratrům dobrou noc, byla příliš zmatená, než aby prožívala nějaké pobouření. Měla také bolesti – bolelo ji ucho, které jí voják tak zboxoval, a mezi lopatkami se jí udělala hluboká rýha od svalové křeče, která ji tak bolela, že nemohla spát. Byla přesvědčena, že si tam musela něco přehodit, když ji ve foyeru biografu popadli zřízenci a zkroutili jí ruce za záda. Vzpomněla si, že na namožené svaly dělá dobře thermofór a tehdy otevřela jeden z matčiných dárkových balíčků.

Nebyl to thermofór. Zřejmě matka užila eufemismu pro něco, o čem se nemohla přimět diskutovat. V balíčku byl irigátor. Jennina matka věděla, na co se používají, a Jenny také. Pomáhala je používat v nemocnici mnoha pacientům, i když tam se příliš neužívaly proti otěhotnění po milostném aktu; používaly se obecně jako prostředek ženské hygieny a v případech venerických chorob. Pro Jenny Fieldsovou představoval mírnější a poněkud pohodlnější verzi ‚irigátoru dárkového‘.

Jenny otevřela všechny matčiny balíčky. Irigátor byl v každém. „Prosím tě, užívej ho, děvenko!“ žádala ji tehdy matka. Jenny věděla, že to matka míní dobře, ale zřejmě předpokládala, že její sexuální aktivita je značná a neodpovědná. Nepochybně od té doby, jak si neodpustila poznamenat matka, „co odešla z Wellesleyovky“. Matka se zřejmě domnívala, že od té doby, co opustila Wellesleyho univerzitu, kopuluje (jak se také vyjádřila), „že by schvátila regiment“.

Jenny Fieldsová si tedy vlezla do postele s irigátorem naplněným horkou vodou přitisknutým mezi lopatky; doufala, že uzávěry, které zadržovaly vodu, aby netekla hadicí, budou bezpečné, ale nicméně hadici tiskla v rukou, trochu jako by to byl gumový růženec, a gumovou hubičku s malými dírkami hodila do prázdné sklenice. Celou noc Jenny ležela a poslouchala, jestli irigátor neteče.

V tomto tak nízce smýšlejícím světě, uvažovala, je člověk buď něčí manželkou, nebo něčí kurvou – anebo na nejrychlejší cestě, jak se stát jedním či druhým. Jestliže člověk do jedné z těchto kategorií nezapadne, pak se mu všichni snaží namluvit, že s ním něco není v pořádku. Jenže se mnou rozhodně, uvažovala, nic v nepořádku není.

Toto byl samozřejmě začátek knihy, která později Jenny Fieldsovou proslavila. Ať už je to vyjádřeno sebenecitlivěji, její autobiografie prý překlenula onu obvyklou propast mezi literární kvalitou a populárností, i když Garp tvrdil, že dílo jeho matky má „stejné literární kvality jako Searsův a Roebuckův katalog“.

Čím to tedy bylo, že Jenny Fieldsová tak zvulgárněla? Rozhodně to nezpůsobili její bratři právníci, ani ten muž v biografu, který poskvrnil její uniformu. Také ne irigátory od její matky, i když ty nakonec nesly odpovědnost za její pozdější vyhoštění. Její domácí (popudlivá osoba, která se z nějakých záhadných svérázných důvodů domnívala, že všechny ženy každou chvíli ohrožuje výbuch jejich vlastní lascivity) objevila v Jennině pokojíčku a v koupelničce devět irigátorů. Což samozřejmě navozuje představu viny; v mysli znepokojené paní domácí byla tato známka důkazem strachu z nákazy, jaký převyšoval dokonce strach paní domácí samé. Nebo ještě něco horšího, totiž ten nadbytek irigátorů pro ni znamenal opravdovou a úděsnou potřebu výplachů, jejichž lehce odůvoditelné důvody pronikaly paní domácí do jejích nejstrašlivějších snů.

Jaké závěry vyvodila z dvanácti párů sesterských botek, nelze ani naznačit. Jenny připadala celá záležitost nesmírně absurdní – a navíc zjistila, že vůči opatřením svých rodičů chová nesmírně obojaké city –, a také téměř ani neprotestovala. Odstěhovala se.

Tím se však o nic vulgárnější nestala. Jestliže jejímu životu přisuzovali bratři a rodiče spolu s paní domácí tvářnost života necudného – bez ohledu na její skutečný osobní příklad –, došla Jenny k závěru, že jakékoli vnější projevy její nevinnosti jsou marné, a stáhla se do defenzívy. Najala si malý byteček, který zavdal podnět k dalšímu náporu irigátorů ze strany otcovy. Došlo jí, že uvažují takto: jestli už má být kurva, ať je aspoň čistá a má slušné obutí.

Od přílišného přemýšlení nad tím, jak špatně ji její rodina chápe, odváděla Jenny částečně válka – a také jí nedovolovala žádnou trpkost nebo sebelítost; Jenny nebyla na nějaké „rozebírání“. Byla dobrá sestra a měla stále více práce. Mnoho sester odjíždělo k vojákům na frontu, ale Jenny po změně uniformy ani po cestování netoužila; byla to dívka spíš samotářská a s příliš mnoha lidmi do styku přijít nechtěla. Navíc ji systém hodností v bostonské nemocnici U milosrdných iritoval sám o sobě až dost, domnívala se, že v polním lazaretu by to mohlo být ještě horší.

Především by jí scházely děti. To byl skutečný důvod, proč zůstávala, když jiné odcházely. Měla pocit, že si jako sestra vede nejlíp u matek a jejich dětí – a právě v tu dobu se objevila spousta dětí, jejichž tátové byli pryč nebo mrtví nebo nezvěstní; ze všeho nejvíc toužila Jenny dodat těmto matkám odvahu. Vlastně jim záviděla. Podle ní to byla ideální situace: matka samotná s novorozenětem, manžela vyhodili někde do oblak nad Francií. A ta mladá žena tu zůstala se svým vlastním dítětem, s životem před sebou – jen oni dva spolu. A dítě vlastně nevážou žádná jiná pouta, uvažovala Jenny Fieldsová. Je to skoro jako neposkvrněné početí. Aspoň nebude v budoucnosti rozhodně zapotřebí žádné léčby pánského přirození.

Tyto ženy však pokaždé nepociťovaly nad svým osudem takové štěstí, jaké by byla podle svých představ asi pociťovala ona. Mnohé se poddávaly žalu nebo v řadě dalších případů je zmáhala beznaděj; jejich vlastní děti se jim protivily (aspoň některým); chtěly manžela a pro své děti otce (v řadě dalších případů). Ale Jenny Fieldsová se stávala zdrojem jejich nové odvahy – vychvalovala jim cenu samoty a líčila jim, jaké je vlastně potkalo štěstí.

„Copak nevěříte, že jste hodná žena?“ ptala se jich. Většina se domnívala, že ano.

„A není to vaše dítě překrásné?“ Většina se domnívala, že ano.

„A otec? Jaký byl ten?“ Ludrák líná, lhář, děvkař, kurevník. Ale když on je mrtvý, rozvzlykalo se jich několik.

„Ale to jste na tom pak ještě mnohem líp, ne?“ pravila Jenny.

Některé skutečně přešly na její stranu a začaly vše vidět jejíma očima, ale Jennina pověst ve špitále pro to její křižácké tažení utrpěla. Nemocniční politika vůči neprovdaným matkám nebyla zvlášť povzbudivá.

„Stará neposkvrněná panna Jenny,“ vyjadřovaly se sestry. „Ta nechce dítě tím snadným způsobem. Proč si teda o nějaké neřekne přímo Pánubohu?“

Ve své autobiografii Jenny napsala: „Chtěla jsem být zaměstnaná a žít sama. Tím jsem se stala sexuálně podezřelou. Pak jsem chtěla mít dítě, ale abych je mohla mít, nechtěla jsem se s nikým dělit o svoje tělo ani o svůj život. Tím jsem se také stala sexuálně podezřelou.“

A to také způsobilo, že zvulgárněla. (A z těchto zdrojů též vyplynul slavný titul: Sexuálně podezřelá, vlastní životopis Jenny Fieldsové).

Jenny Fieldsová objevila, že člověk si získá víc úcty, když lidi šokuje, než když se snaží žít svůj vlastní život s trochou soukromí. Jenny se před ostatními sestrami vyjadřovala, že jednoho dne si najde nějakého muže, který ji přivede do jiného stavu, a to bude všecko, víc nic. V duchu vůbec nepojednávala možnost, že by se onen muž o to musel pokoušet víc než jednou, jak jim řekla. Samozřejmě, že ty se už nemohly dočkat, aby všecko, co zvěděly, hned nepodaly dál všem svým známým. Netrvalo dlouho, a Jenny dostala několik nabídek. Musela učinit rychlé rozhodnutí: mohla couvnout, zahanbená skutečností, že její tajemství se vyzradilo, anebo se mohla chovat drze.

Jeden medik jí řekl, že by se záležitosti dobrovolně ujal, kdyby mu poskytla během třídenního víkendu aspoň šest možností. Jenny mu sdělila, že zřejmě postrádá sebedůvěru; ona chce mít dítě, které na tom bude podstatně bezpečněji.

Jeden anesteziolog jí nabídl, že by dokonce platil dítěti studia – dokud by nevystudovalo vysokou školu –, ale Jenny mu sdělila, že má oči příliš blízko u sebe a zuby tvarované dost uboze. Rozhodně by nechtěla svoje potencionální dítě zatížit takovými handicapy.

Jeden z přátel ostatních sester se k ní zachoval velice krutě. V nemocniční jídelničce ji vyděsil tím, že jí podal sklenici od mléka téměř plnou mlžně kalné viskózní substance.

„Sperma,“ kývl hlavou na sklenici. „To všechno na jeden špryc – jé totiž nikde nesjíždím. Jestli chcete poskytnout chlapovi jen jednu šanci, tak já jsem přesně ten pravej.“ Jenny zvedla úděsnou sklenici a chladným zrakem si ji prohlížela. Bůhví co v ní ve skutečnosti bylo. Přítel té dotyčné sestry pravil: „To je pouze na ukázku, jaký to mám. Semene moře,“ dodal a šklíbil se na celé kolo. Jenny vylila obsah sklenice na nějakou kytku v květináči.

„Já chci dítě,“ řekla. „Já si nechci založit farmu na spermata.“

Jenny věděla, že to bude těžké. Naučila se brát žerty a naučila se oplácet stejnou mincí.

A tak všichni došli k závěru, že Jenny je hrubého zrna a že zachází příliš daleko. Vtip byl sice vtip, ale Jenny ho brala příliš principiálně. Buďto se hájila zuby nehty a jen z paličatosti – anebo, ještě něco horšího, to myslela skutečně vážně. Kolegové z nemocnice ji nedokázali ani rozesmát, ani dostat do postele. Jak napsal o matčině dilematu Garp: „Její kolegové odhalili, že se vůči nim cítí nadřazená. To neocení ani ten nejlepší kolega.“

Tehdy zahájili vůči Jenny Fieldsové taktiku tvrdé linie. Iniciativu projevili sami zaměstnanci nemocnice – samozřejmě prý „pro její dobro“. Rozhodli, že Jenny od dětí a matek vzdálí. Tvrdili, že jí děti lezou na mozek. Žádné porodnictví pro Jenny Fieldsovou! Hezky ji držte zpátky od inkubátorů – má příliš měkké srdce anebo jí měkne mozek.

Takto oddělili Jenny Fieldsovou od matek a jejich novorozeňat. Je to dobrá sestra, tvrdili všichni, zkuste to s ní na nějaké jednotce intenzivní péče. Měli zkušenost, že sestra, která slouží v bostonské U milosrdných na jednotce intenzivní péče, rychle ztratí zájem o vlastní problémy. Jenny samozřejmě věděla, proč ji poslali od dětí pryč. Jenom litovala, že mají tak nízké mínění o jejím sebeovládání. Jelikož to, co chtěla, jim připadalo divné, předpokládali, že se nedovede ovládat. Lidi nemají žádnou logiku, uvažovala Jenny. Na otěhotnění má času habaděj. Nijak nespěchá. Byla to pouze součást potenciálního plánu.

Byla přece válka. Na jednotce intenzivní péče z ní viděla o něco víc. Nemocnice jim z úrazové služby posílaly speciální pacienty a byly to vždycky případy smrtelné. Byli tu ti obvyklí starší pacienti, které k životu poutaly chatrné nitky; měli tu běžné případy úrazů z továren, případy automobilových havárií a strašlivé úrazy dětí. Ale hlavně tu byli vojáci. Co se stalo jim, nebyl žádný náhodný úraz.

Ony pohromy, jež stihly vojáky a jež podle ní nezpůsobila náhoda, dělila Jenny Fieldsová podle vlastních hledisek.

1. Muži, kteří utrpěli popáleniny, většinou na lodích (nejkomplikovanější případy chodily z Chelseaské vojenské námořní nemocnice), ale také v letadlech a na zemi. Jenny jim říkala Povrchoví.

2. Dále muži, kteří utrpěli průstřel nebo nějaké zranění na nebezpečných místech; měli potíže interního rázu a Jenny jim říkala Vnitřní orgány.

3. Muži, jejichž poranění připadala Jenny téměř mystická; tihle všichni jako by zde myslí již „neexistovali“; měli zasaženou buď hlavu, nebo páteř. Někdy byli ochrnutí, někdy jen bloudili duchem. Jenny jim říkala Absentující. Někteří občas trpěli také povrchovými zraněními nebo poškozením vnitřních orgánů; ale celá nemocnice pro ně měla jedno jméno.

4. Ztracenci.

„Můj otec,“ psal Garp, „byl Ztracenec. Z hlediska mé matky musel pro ni být velice atraktivní. Sem ho již totiž nepoutala žádná pouta.“

Garpův otec byl věžní střelec, kterého potkalo v nebesích nad Francií ono nenáhodné neštěstí.

„Střelec ve věži,“ psal Garp, „byl členem posádky bombardovacího letadla a jako takový byl, pokud šlo o protiletadlovou palbu ze země, nejzranitelnější. Té palbě se říkalo flaka; flaka často střelci připadala jako rychle se pohybující inkoustová skvrna vymrštěná do vzduchu a rozteklá po obloze jako po pijáku. Pomenší muž (k této funkci se totiž hodil člověk spíš menší, protože se v kulovité věži snáz umístil) byl přikrčen ke svým kulometům jako v přeplněném ptačím hnízdě – kokon, který připomínal hmyz zalitý ve skle. Ta kulovitá věž byla kovová báň s kulatým okénkem a byla zespodu zasunuta do trupu letadla B-17 jako vyhřezlý pupek – jako prsní bradavka na břichu bombardéru. V této maličké kupoli byly dva padesátikalibrové kulomety a jeden malý drobný muž, jehož práce spočívala v tom, že měl hledím sledovat bojové letadlo, které napadlo jeho bombardér. Když se věžička pohnula, střelec se otočil s ní. Střelec měl před sebou dřevěná držadla s knoflíky, jejichž pomocí se z kulometu střílelo. S rukama svírajícíma držadlo se spouštěmi vypadal střelec v té věži jako nebezpečné embryo uvízlé v absurdně obnaženém amniotickém vaku, jež se rozhodlo chránit svou matku. Těmito držadly se také s věží kormidlovalo – do určitého bodu, aby střelec nekatapultoval od celé kulometné konstrukce sám sebe.

Střelci muselo být s oblaky pod nohama nesmírně zima, k čemuž ještě přistupoval pocit, že je k letadlu připoután jako něčí dodatečný nápad. Při přistávání se kulovitá věž zatahovala – obvykle. Nezatažená věž při přistávání na makadamové dráze jiskřila – stejně urputně a mocně jako automobily.“

Seržant technik Garp, zesnulý střelec, jehož důvěrnou znalost násilné smrti nelze nijak přehnat, sloužil u Osmého leteckého sboru – u sboru, který bombardoval Evropu z Anglie. Seržant Garp měl zkušenosti jakožto přední střelec v B-17C a jakožto střední střelec v B-17E, a pak ho udělali střelcem v kulovité věži.

Když létal jako střední střelec ve středu trupu B-17E, způsob, jakým to tu bylo zařízeno, mu nevyhovoval. V trupu letadla byli dva střední střelci a nosné konstrukce jejich kulometů byly umístěny přímo vedle sebe, a vždycky když Garp pootočil svým kulometem a jeho kamarád zároveň druhým, dostal Garp ránu do některého ucha. U pozdějších modelů se kulomety už neumísťovaly paralelně, ale vychýleně. Jenže toto vylepšení přišlo pro seržanta Garpa příliš pozdě.

Jeho první bojová akce byl nálet v letce B-17 Éček na francouzský Rouen, 17. srpna 1942, a akce proběhla beze ztrát. Seržant technik Garp dostal ve svém postavení středního střelce od svého kolegy jednu ránu do levého a dvě do pravého ucha. Část problému spočívala v tom, že druhý střelec byl oproti Garpovi hrozně veliký; lokte měl ve výši Garpových uší.

Ve věži byl onoho prvního dne nad Rouenem nějaký chlapík jménem Fowler, který byl ještě menší než Garp. Před válkou byl Fowler žokejem. Byl to lepší střelec než Garp, ale Garp toužil po tom, být střelcem ve věži. Fowler byl sirotek, ale zřejmě si ve své osamocenosti liboval a snažil se nějakým způsobem svého kolegu netísnit a neohrožovat lokty. Samozřejmě že jako spousta jiných střelců i Garp toužil po své padesáté či kolikáté akci, po níž mohl doufat, že bude přeložen k Druhému leteckému sboru – k velitelství bombardovacího výcviku –, kde by mohl bezpečně odejít na odpočinek coby kulometný instruktor. Ale do té doby, než Fowler přišel o život, mu Garp jeho vyloženě soukromé postavení, jeho žokejský smysl pro izolaci, záviděl.

„Je to smradlavá díra, zvlášť, když se to moc zaprdí,“ pravil Fowler. Byl to cynik se suchým iritujícím chichotáním a s pověstí sprosťáka mezi sestrami z polního lazaretu.

Fowler přišel o život při havarijním přistávání na nedlážděné cestě. Kolečka s výsuvnými podpěrami se utrhla v nějaké jámě a celé přistávací zařízení se rozbilo a bombardér zapadl do tvrdé prolákliny, v níž síla tlaku střílnu rozmáčkla, jako když padající strom rozdrtí zrnko vína. Když na Fowlerovi, který vždycky říkal, že chová větší víru ve stroje než v koně a lidské bytosti, přistál trup letadla, byl v pozici skrčence v nezatažené věži. Střední střelci, včetně seržanta Garpa, viděli, jak trosky podklouzly pod břichem bombardéru. Pobočník eskadry, který byl nejbližším očitým svědkem přistání, zvracel v džípu. Velitel nemusel čekat až na oficiální potvrzení Fowlerovy smrti, aby ho mohl v jeho funkci nahradit druhým nejmenším střelcem eskadry. Drobný seržant technik Garp vždycky toužil být střelcem ve věži. V září roku 1942 se jím stal.

„Moje matka si velice potrpěla na detaily,“ psal Garp. Když přivezli nový úraz, první, kdo se doktora zeptal, jak se k němu došlo, byla Jenny Fieldsová. A Jenny si ony případy mlčky klasifikovala: Povrchoví, Vnitřní orgány, Absentující a Ztracenci. A vymýšlela si drobné triky, jež jí pomáhaly zapamatovat si jejich neštěstí. Takže: Vojín Hammer, srazil si cemr. Praporečník Romero zaběhl pod éro. Desátník Estes ztratil testes. Kapitán Hutt stáhl se jak had. Major Longfellow ztratil básnické střevo.

Seržant Garp byl záhada. Během svého pětatřicátého letu nad Francií přestal ten drobný střelec střílet. Pilot si všiml, že z věže nešlehá oheň kulometné palby a domníval se, že Garp dostal zásah. Pokud jej Garp skutečně dostal, pilot to v útrobách letadla necítil. Doufal jen, že Garp taky moc ne. Když letadlo přistálo, pilot dal Garpa rychle přenést do sajdkáry sanitního motocyklu; všechny ambulance totiž byly právě v akci. Když drobného seržanta technika v sajdkáře uložili, začal si se sebou hrát. Sajdkára měla pro případ špatného počasí kryt z nepromokavého plátna. Pilot jej přetáhl přes vozík. Kryt měl malé okénko, jímž mohl zdravotník, pilot a shromáždění muži seržanta Garpa pozorovat. Na tak malého človíčka měl neobyčejně mohutnou erekci, ale nehrál si s tou věcí o nic zkušeněji než dítě – a rozhodně ani zdaleka ne tak zběhle jako opice v zoologické zahradě. Nicméně však jako opice vykukoval Garp ze své klece ven a zíral bezelstně do tváří lidských bytostí, které ho pozorovaly.

„Co je to, Garp?“ okřikl ho pilot. Garp měl čelo potřísněné krví, která už byla většinou zaschlá, ale leteckou čepici měl přilepenou k temeni a kapala z ní ještě krev; vypadal však, jako by na sobě neměl jediný šrám. „Garp!“ řval na něho pilot. V kovové báni, kde byly umístěny padesátikalibrové kulomety, byla trhlina. Vypadalo to, že hlavně kulometů zasáhla flaka a zřejmě roztrhla celou konstrukci a dokonce vyhodila držadla se spouštěmi, přestože Garpovým rukám se nic nestalo – jedině že si při masturbaci počínal neobratně.

„Garp!“ křičel pilot.

„Garp?“ opakoval Garp. Napodoboval pilota jako učenlivý papoušek nebo vrána. „Garp,“ opakoval Garp, jako by se to slovo právě naučil. Pilot Garpovi přikyvoval, jako by ho nabádal, aby si své jméno zapamatoval. Garp se usmíval. „Garp“, řekl. Zřejmě si myslel, že se tak lidé zdraví. Nikoli Ahoj, ahoj! – ale Garp, Garp!

„Ježíši, Garp,“ zasténal pilot. V okénku věže bylo vidět několik děr a trhlin. Zdravotník rozepnul zip, kterým byl uzavřen kryt sajdkáry a zadíval se Garpovi do očí. S Garpovýma očima něco nebylo v pořádku, protože se každé otáčelo nezávisle na druhém. Zdravotníkovi připadalo, že svět se začne vždy chvílemi Garpovi před očima vynořovat, pak mizet a zase vystupovat – pokud vůbec Garp byl s to něco vidět. Pilot ani zdravotník v tu chvíli samozřejmě nemohli vědět, že okulomotorické nervy Garpova mozku – stejně tak jako další jeho části – nepoškodily ostré tenké střepiny z flaky. Okulomotorické nervy povětšině tvoří motorická nervová vlákna, která obrůstají valnou část svalu oční bulvy. Pokud šlo o ostatní část Garpova mozku, utržil několik řezných a tržných ran, což působilo jako prefrontální lobotomie – i když to byl chirurgický zákrok značně nedbalý.

Zdravotník měl velký strach z toho, jak nedbale byla seržantu Garpovi ona lobotomie provedena, a z toho důvodu se rozhodl nestrhnout mu z hlavy nasáklou leteckou čepici, která mu zůstala na hlavě a svezla se tak hluboko, že to vypadalo, jako by mu trčící blyskotavý knoflík rostl přímo z čela. Všichni se ohlíželi po zdravotníkově řidiči, ale ten někde zvracel, takže zdravotník došel k závěru, že bude muset najít někoho, kdo bude sedět v sajdkáře u Garpa, a on že zatím bude muset řídit motorku sám.

„Garp?“ zkoušel si Garp na zdravotníkovi nové slovo.

„Garp,“ přisvědčil mu zdravotník. Garpovi to zřejmě dělalo dobře. Obě drobné ručky měl na své působivé erekci a zdárně masturboval.

„Garp,“ vyštěkl. Z hlasu mu zaznívala radost, ale také překvapení. Koulel očima na své publikum a prosil zřejmě svět, aby se před ním objevil a zůstal. Nevěděl jistě, co provedl. „Garp?“ zeptal se pochybovačně.

Pilot ho poplácal po paži a kývl na ostatní z letky a na přistavší posádku, jako by jim chtěl říct: Musíme seržantovi trochu pomoct, chlapci. Prosím vás: aby se cítil jako doma. A chlapci, uctivě oněmělí nad Garpovou ejakulací, na něho všichni vykřikli: „Garp! Garp! Garp!“ – a znělo to jako uklidňující sbor tuleňů, kteří se snaží Garpovi ulehčit.

Garp šťastně přikyvoval, ale zdravotník ho vzal za ruku a důtklivě ho nabádal: „Ne! Nehýbejte hlavou, jo? Garp? Prosím vás, nehýbejte hlavou.“ Garpovy oči bloudily kdesi za pilotem i za zdravotníkem, kteří jen čekali, až se zase vrátí. „To chce klid, Garpe,“ šeptal mu pilot. „Jenom seďte a nehýbejte se, jo?“

Z Garpova obličeje klid jen zářil. Drobný seržant svíral oběma rukama svou skomírající erekci a vypadal, jako že provedl přesně tu věc, jakou situace vyžadovala.

V Anglii pro seržanta Garpa nemohli nic udělat. Měl štěstí, že ho převezli domů do Bostonu ještě dlouho před koncem války. Přičinil se o to ve skutečnosti nějaký senátor. Úvodník jedněch bostonských novin totiž obvinil americké námořnictvo, že transportuje raněné vojáky domů pouze v případě, kdy zranění pocházejí z bohatých a předních amerických rodin. Aby utišil takové špinavé pomluvy, dal se americký senátor slyšet, že pokud někteří z těch těžce raněných mají to štěstí, že mohou být zpátky do Ameriky vůbec převezeni, pak se té možnosti převozu dostane „třeba i sirotkům – stejně jako každému jinému“. Aby se senátorova slova potvrdila, bylo sice kolem hledání nějakého raněného sirotka trochu rozruchu, ale nakonec přece jen mohli vyrukovat s tou pravou osobou.

Nejen že byl seržant technik Garp sirotek; byl to zároveň idiot se slovníkem v rozsahu jednoho slova, takže si novinářům nestěžoval. A na všech fotografiích, které s ním udělali, se střelec Garp usmíval.

Když slintajícího seržanta dovezli do bostonské nemocnice U milosrdných, měla Jenny Fieldsová potíže, do které kategorie ho zařadit. Byl to jasně typ Absentující, učenlivější než dítě; ale co dalšího s ním je v nepořádku, tím si nebyla jistá.

„Buďte zdráv. Tak jak je?“ zeptala se ho, když ho přivezli na vozíčku s úsměvem na tváři na oddělení.

„Garp!“ vyhrkl Garp. Okulomotorický nerv se částečně zlepšil a Garpovy oči spíš skákaly, než se koulely, ale ruce měl zabalené v gázových fáčích podobných palčákům, což byl důsledek skutečnosti, že si hrál s ohněm, který náhodou vypukl v nemocničním oddělení lodi, na níž byl transportován. Uviděl plameny a vztáhl po nich ruce, a jak po nich mávl, dokonce mu jich několik šlehlo do obličeje, až si sežehl obočí. Jenny silně připomínal oholenou sovu.

S těmi popáleninami byl Garp jak Povrchový, tak Absentující. S rukama tak mohutně zafačovanýma přišel o možnost masturbovat, kteroužto činnost, jak se psalo v jeho materiálech, provozoval často a zdárně – a bez jakékoli snahy se předvádět. Ti, kteří ho mohli od onoho požáru lodi sledovat zblízka, měli obavy, že ten dětský střelec začíná být čím dál tím skleslejší – zřejmě proto, že mu vzali to jediné dospělé potěšení, aspoň po tu dobu, než se mu zahojí ruce.

Bylo samozřejmě možné, že Garp měl poškozené i vnitřní orgány. Do hlavy se mu dostala spousta střepin a některé byly v tak ošemetných místech, že se nedaly odstranit. Poškození mozku se taky nemuselo zastavit u té krutě provedené lobotomie; jeho vnitřní destrukce mohla být progresivní. „Naše obecně zhoršující se situace je sama už dost komplikovaná,“ psal Garp, „i bez zavedení flaky do našeho systému.“

Před Garpem tu již byl jeden pacient, kterému do hlavy pronikly střepiny podobným způsobem. Kolik měsíců byl docela v pořádku, hovořil si pro sebe a tu a tam se počural do postele. Pak mu začaly vypadávat vlasy; těžko dokončoval věty. Téměř před smrtí mu začínaly růst prsy.

Podle rentgenového svědectví, jež na snímcích prokázalo stíny a bílé jehličky, byl střelec Garp s největší pravděpodobností Ztracenec. Ale Jenny Fieldsové byl velice milý. Drobný čistotný mužíček, bývalý střelec v kulovité věži, byl nezáludný a ve svých požadavcích přímý jako dvouleté dítě. Vykřikoval „Garp!“, když měl hlad, a vykřikoval „Garp!“, když měl radost; ptal se „Garp?“, když ho něco znepokojovalo nebo když oslovoval úplně neznámé lidi, a říkal „Garp“ bez otazníku, když někoho poznal. Většinou udělal to, co se mu řeklo, ale nedalo se na to spoléhat. Snadno zapomínal, a jestli se jednu chvíli projevoval slušně jako šestiletý chlapec, byl vzápětí bezmyšlenkovitě nevyzpytatelný, jako by mu bylo jeden a půl roku.

Jeho depresivní stavy, jak o tom podávaly průkazné svědectví jeho přepravní materiály, se zřejmě dostavovaly zároveň s jeho erekcemi. V takových okamžicích stiskl toho svého nebohého, náhle vyrostlého neposedu mezi palčáky z gázy a rozplakal se. Plakal proto, že přes gázu neměl z dotyku tak příjemný pocit, jaký si stačil z té krátké předchozí doby o svých rukou zapamatovat, a také proto, že ho to bolelo, když se něčeho rukama dotkl. A tehdy si k němu chodila sedat Jenny. Třela ho mezi lopatkami, až zaklonil hlavu jako kočka, a povídala mu a povídala, přátelským hlasem plným vzrušivě proměnlivých tónů. Sestry na pacienty většinou monotónně pobroukávaly – vytrvalým neměnným hlasem, který měl uspávat, ale Jenny věděla, že Garp spánek nepotřebuje. Uvědomovala si, že je jenom dítě a že se nudí – potřeboval rozptýlení. Takže Jenny ho bavila. Pouštěla mu rádio, ale některé programy Garpa rozčilovaly; nikdy nevěděl proč. Jiné programy mu způsobovaly enormní erekce, jež vedly k jeho depresívním stavům, atakdále. Jeden program, jednou jedinkrát, Garpovi přivodil v následujícím polosnu poluci, která ho tak překvapila a potěšila, že od té chvíle ho vždycky pohled na rádio uváděl ve vytržení. Ale ten program už Jenny nikdy nenašla, takže pořad se vším ostatním se znovu nekonal. Věděla, že kdyby mohla chudáka Garpa na ten poluční program napojit, byly by jak její práce, tak jeho život šťastnější. Jenže tak snadné to nebylo.

Snahy naučit ho nové slovo se vzdala. Když ho krmila a viděla, že mu jídlo chutná, řekla: „Fajn! To je fajn.“

„Garp!“ přisvědčil.

A když vyplivoval jídlo na slintáček a dělal hrozné obličeje, řekla „Fuj! To je fuj, že?“

„Garp!“ zalykal se.

První známky jeho zhoršujícího se stavu si Jenny všimla, když začal Garp ztrácet G. Jednou ráno ji pozdravil: „Arp.“

„Garp,“ odpírala rozhodně. „G-arp.“

„Arp,“ řekl znovu. Věděla, že ho ztrácí.

Den ze dne jako by byl mladší. Když spal, vrtěl pěstičkami a hnětl jimi vzduch, špulil rtíky, tváře se mu pohybovaly, jako by sál, a víčka se mu chvěla. Jenny u dětí strávila hodně času a věděla tedy, že střelec je ve svých snech u prsu. Nějakou dobu uvažovala, že mu ukradne na porodním oddělení dudlík, ale teď tam vůbec nepřišla; iritovala ji představa vtipů („No ne, Panna Maria Jenny, a krade pro děťátko cumel. Kdopak je ten šťastný tatíček, Jenny?“). Pozorovala, jak seržant Garp ve spánku saje a snažila se představit si, jak bude jeho konečný odchod klidný, protože opět přejde do stavu embryonálního a přestane dýchat plícemi; jeho osobnost se od něho postupně oddělí, polovička se ho oddá snům vajíčka, polovička snům spermatu. A konečně přestane existovat vůbec.

Skoro to tak bylo. Garpovo kojenecké údobí se projevilo tak výrazně, že se dokonce i probouzel jako malé dítě podle čtyřhodinového časového rozvrhu; dokonce jako kojeňátko i plakal, s tváří celou zrudlou, z očí mu naráz prýštily slzy, a v okamžiku se zas nechal uklidnit – rádiem, Jenniným hlasem. Když mu jednou masírovala záda, říhl. Jenny vytryskly slzy. Seděla u jeho postele a přála mu bezbolestnou cestu zpět do mateřského lůna a ještě dál.

Jenom kdyby se mu ty ruce zahojily, uvažovala. Mohl by si cucat palec. Když se probudil ze svých kojivých snů, hladový a toužící sát z mateřského prsu, aspoň jak si to v duchu zřejmě představoval, vkládala mu Jenny do úst vlastní prst a dovolovala mu, aby ji za něj rty tahal. Přestože měl opravdové dospělé zuby, podle své mysli byl bezzubý a nikdy ji nekousl. Na základě tohoto pozorování mu jednou v noci Jenny nabídla prs, který Garp nenasytně sál, a zřejmě mu vůbec nevadilo, že v něm nic není. Jenny měla dojem, že kdyby takhle sál pořád, určitě by dostala mléko; cítila totiž v lůně nesmírné nutkání, mateřské a sexuální. Její pocity byly neobyčejně živé – nějakou dobu dokonce věřila, že by mohla počít už pouze tím, když by věžního střelce Garpa jen kojila.

Skoro to tak bylo. Jenže střelec Garp nebyl jenom malé dítě. Když jednou v noci sál její prs, všimla si Jenny, že má erekci, která až nadzvedává deku; ovíval se neobratnýma zafačovanýma rukama, nešťastně ňafal a lačně sál z prsu. A tak mu jednou v noci pomohla; uchopila ho chladnou zapudrovanou rukou. Přestal sát a jen se o ni otíral pusou.

„Ar,“ zasténal blaženě. Ztratil už i p.

Kdysi Garp, pak Arp a teď už jen Ar – bylo jí jasné, že umírá. Zbývala mu jediná samohláska a jediná souhláska.

Když vystříkl, cítila v dlani vlhkost a horkost jeho semena. Pod dekou to vonělo jako v létě v pařeništi absurdní úrodností, jako by něco mělo začít jen tak z ruky růst. Dalo by se tam nasadit cokoli a určitě by to rozkvetlo. Nad Garpovým spermatem Jenny Fieldsové v hlavě vyvstala myšlenka: kdyby toho člověk do pařeniště trochu nakapal, vyrašily by děti přímo z hlíny.

Jenny o celé záležitosti uvažovala čtyřiadvacet hodin.

„Garp?“ zašeptala Jenny.

Rozepnula si blůzku uniformy a obnažila prsy, které jí vždycky připadaly příliš velké. „Garp,“ zašeptala mu do ucha; víčka se mu rozechvěla, rty se sápaly po prsu. Kolem nich bílý rubáš, závěs na kroužcích, který je odděloval od ostatního oddělení. Na jedné straně Garpovy postele ležel Povrchový – oběť plamenometu, kluzký od masti, zafačovaný v gáze. Neměl víčka, takže to vypadalo, jako by se neustále díval, ale byl slepý. Jenny si zula pevné sesterské střevíce, odepjala bílé punčochy a vysvlékla se z uniformy. Dotkla se prstem Garpových rtů.

Na druhé straně Garpovy postele obestřené oním bělostným rubášem, ležel pacient typu Vnitřní orgány, který byl na nejlepší cestě stát se Absentujícím. Přišel o spodní část vnitřností a o rectum; trápily ho ledviny a játra ho doháněla k šílenství. Trpěl nočními můrami, při nichž měl představy, že ho nutí močit a defekovat, přestože to pro něho byla již dávná historie. Když tyto záležitosti vykonával, vůbec si to neuvědomoval, a vše odbýval jen prostřednictvím trubic a gumových vaků. Často sténal a na rozdíl od Garpa sténal celými slovy.

„Do prdele,“ zakvílel.

„Garp?“ zašeptala Jenny. Shodila kombiné a kalhotky, sundala si podprsenku a stáhla deku.

„Kristepane,“ řekl vedle Povrchový tiše; rty měl od popálenin samý puchýř.

„Do prdele kruci!“ křičel muž s postiženými vnitřními orgány.

„Garp,“ řekla Jenny. Chopila se jeho erekce a obkročmo na něho usedla.

„Á,“ vyjekl blaženě. Už mu chybělo i r. K vyjádření radosti i smutku mu zbyla jediná samohláska. „Á,“ opakoval, když ho Jenny pojala do sebe a zůstala na něm sedět celou vahou.

„Garp?“ zašeptala. „Dobrý? Je to fajn, Garp?“

„Fajn,“ přisvědčil zřetelně. Avšak to bylo jediné slovo, jež jeho poničená paměť vydala ve vší jasnosti právě v okamžiku, kdy v Jenny dospěl vyvrcholení. Bylo to také první a poslední opravdové slovo, které ho slyšela promluvit. A když se opět zmenšil a vyklouzl z ní v toku svých prýštících životodárných látek, zredukoval se opět na pouhé Á; zavřel oči a usnul. Když mu Jenny nabídla prs, neměl hlad.

„Bože!“ vykřikl Povrchový, velmi opatrně s B, protože jazyk měl také popálený.

„Prd!“ štěkl muž s postiženými orgány.

Jenny Fieldsová umyla Garpa i sebe teplou vodou a mýdlem v smaltovaném nemocničním umyvadle. Výplach si samozřejmě dělat nechystala, a neměla pochyb, že kouzelná moc zapůsobila. Cítila se připravená k zasetí líp než obdělaná půda – dobře vyživená země – a cítila také, že Garp ji obdařil tak štědrou dávkou, jaká v létě vytryskne ze zahradní hadice (jako by chtěl zalít trávník).

Víckrát to s ním nedělala. Nebyl důvod. Nenacházela v tom žádné zalíbení. Čas od času mu pomáhala ručně, a když se dožadoval křikem prsu, podala mu jej, ale za několik týdnů již žádné erekce neměl. Když mu z rukou sundali obvazy, zjistili, že i proces hojení se ubírá opačným směrem, a znovu ho zafačovali. O kojení přestal mít zájem. Jenny měla dojem, že jeho sny se musí podobat snům, jaké by mohla mít ryba. Jenny věděla, že Garp je zpátky v mateřském lůně; zaujal znovu embryonální pozici, stočen uprostřed lůžka. Nevydával žádné zvuky. Jednou ráno Jenny pozorovala, jak kope malou slabou nožkou; měla dokonce představu, jako by sama uvnitř těla cítila kopnutí. I když na něco tak reálného bylo ještě příliš záhy, věděla, že ta reálná věc už je na cestě.

Garp brzy přestal kopat. Stále dostával svůj kyslík, protože dýchal plícemi, ale Jenny bylo jasné, že Garp je prostě příklad lidské adaptability. Nechtěl jíst; museli ho živit intravenózně, takže opět byl vlastně připoután k jakési pupeční šňůře. Jenny očekávala jeho poslední údobí s jistými obavami. Bude na konci boj podobný šílenému zápasu spermie? Zvedne si štít spermie a bude obnažené vajíčko čekat s nadějí na smrt? A jak se nakonec na té malé okružní cestě rozdělí Garpova duše? Jenže toto údobí proběhlo, aniž Jenny měla možnost je pozorovat. Když jednoho dne neměla službu, seržant technik Garp zemřel.

„Kdy jindy mohl zemřít?“ napsal Garp. „Mohl uniknout jedině, když matka nebyla ve službě.“

„Samozřejmě, že jsem něco cítila, když zemřel,“ napsala Jenny Fieldsová ve své slavné autobiografii. „Ale to nejlepší z něho bylo ve mně. Bylo to pro nás pro oba to nejvhodnější, jediný způsob, jak on mohl žít dál, a jediný způsob, jakým já jsem chtěla počít dítě. Skutečnost, že ostatní svět to pokládá za nemorální akt, mi jen dokazuje, že ostatní svět nerespektuje práva jednotlivce.“

Psal se rok 1943. Když začalo být Jennino těhotenství zjevné, ztratila místo. Samozřejmě že její rodiče a bratři nic jiného nečekali; nebyli překvapeni. Jenny se už dávno přestala snažit přesvědčit je o své čistotě. Procházela rozlehlými chodbami rodičovského sídla v Dog’s Head Harbor jako uspokojený duch. Její vyrovnanosti se rodina lekala a dávali jí pokoj – tajně byla Jenny uvnitř docela šťastná, ale je s podivem, že při všech těch úvahách, které nepochybně věnovala očekávanému dítěti, nevěnovala pozornost jménu.

Když totiž Jenny Fieldsová porodila devítiliberního chlapečka, neměla pro něho přichystané žádné jméno. Matka se jí zeptala, jak mu chce dát říkat, ale Jenny právě odrodila a dostala sedativum; neprojevila žádnou ochotu ke spolupráci.

„Garp,“ řekla.

Její otec, král obuvi, se domníval, že říhla, ale matka mu pošeptala: „To jméno je Garp.“

„Garp?“ opakoval. Byl přesvědčen, že podle jména by mohli zjistit, kdo je otcem dítěte. Jenny jim samozřejmě neprozradila ani slovo.

„Musíš se zeptat, jestli je to křestní jméno toho grázla nebo příjmení,“ pošeptal Jennin otec její matce.

„Je to křestní jméno nebo příjmení, děvenko?“ zeptala se matka Jenny.

Jenny se chtělo strašlivě spát. „Je to Garp,“ odpověděla. „Prostě Garp. To je všechno.“

„Myslím, že to bude příjmení,“ řekla Jennina matka jejímu otci.

„A má křestní jméno?“ zeptal se Jennin otec vztekle.

„To jsem se nedověděla,“ zahuhlala Jenny. A byla to pravda; nikdy se je nedověděla.

„Nikdy se nedověděla, jak se jmenuje křestním jménem!“ zahřímal otec.

„Děvenko, prosím tebe,“ naléhala matka, „přece musí mít nějaké křestní jméno.“

„Technik seržant Garp,“ odpověděla Jenny Fieldsová.

„Zatracenej vojcl, já to věděl!“ vybuchl otec.

„Technik seržant?“ zeptala se Jennina matka.

„T. S.,“ odpověděla Jenny Fieldsová. „T. S. Garp. Tak se bude můj chlapec jmenovat.“ A usnula.

Otec zuřil. „T. S. Garp!“ hulákal. „Co je to za jméno pro děcko?“

„Je celé jenom jeho,“ řekla mu později Jenny. „Je krucihergot jenom jeho, celé jenom jeho.“

„Byla to legrace chodit s takovým jménem do školy,“ napsal později Garp. „Učitelé se věčně ptali, co mají znamenat ta začáteční písmena. Nejdřív jsem jim říkal, že jsou to prostě začáteční písmena, ale nikdy mi nevěřili. Takže jsem musel říct: ‚Zavolejte si mamince. Ta vám to poví.‘ A taky volali. A generálská Jenny jim to skutečně od plic pověděla.“

Tak dostal svět T. S. Garpa: zrozeného z dobré zdravotní sestry s vlastní pevnou vůlí a ze semene věžního střelce – z poslední dávky, kterou vypálil.

2 
Krev a modř

T. S. Garp měl vždycky pocit, že umře mladý. „Stejně jako otec tíhnu ke krátkosti. Jsem člověk na jednu ránu.“

Jen tak tak unikl Garp osudu vyrůstat v prostředí výlučné dívčí školy, kde matce nabídli místo školní zdravotní sestry. Ale Jenny Fieldsová dobře viděla možnou mučivou budoucnost, jakou by s sebou toto rozhodnutí přineslo: její malý Garp obklopený samými ženami (Jenny s Garpem nabídli byt v jednom školním internátu). Dovedla si představit první sexuální zkušenosti svého syna: ty fantazie navozené pohledem na výlučně dívčí prádelnu s její vůní, kde by děvčata ve své hravosti dítě zahrabala do hor spodního prádla mladých žen. Jenny by se bylo místo zamlouvalo, ale kvůli Garpovi nabídku odřekla. Místo toho ji zaměstnala proslulá Steeringská škola, kde mohla být pouze jednou z dalších školních zdravotních sester a kde byl nabídnutý byt v studeném přistavěném nemocničním křídle s vězeňskými okny.

„To máš jedno,“ řekl jí otec. Iritovalo ho, že se vůbec rozhodla pracovat. Peněz bylo dost a býval by byl šťastnější, kdyby se stáhla do úkrytu soukromého sídla v Dog’s Head Harbor, dokud by ten její nelegitimní potomek nevyrostl a neodstěhoval se někam pryč. „Pokud má ten hoch nějakou vrozenou inteligenci,“ pravil otec Jenny, „měl by stejně jednou studovat na Steeringu, ale zatím myslím nemůžu připadnout pro výchovu chlapce na vhodnější prostředí.“

„Přirozená inteligence“ byla jedna z otcových narážek na Garpův problematický genetický původ. Steeringská škola, kde studoval Jennin otec i její bratři, byla tehdy instituce výlučně pánská. Pokud bude schopna vydržet zdejší uvěznění – aspoň během Garpových mladých let na střední škole –, věřila Jenny, že nic lepšího pro svého syna udělat nemůže. „Aby nějak nahradila onu skutečnost, že mu neposkytla otce,“ jak jí to formuloval její tatínek.

„Je zvláštní,“ psal Garp, „že moje matka, která se znala natolik dobře, aby věděla, že do soužití s nějakým mužem se jí absolutně nechce, nakonec skončila tak, že žila s osmi sty chlapci.“

A tak vyrůstal mladičký Garp s matkou v nemocničním přístavku Steeringské školy. Ve skutečnosti však s ním nejednali jako se „školním spratkem“, což bylo studentské označení pro všechny nezletilé děti členů profesorského sboru a ostatních zaměstnanců. Na zdravotní sestru se tu nehledělo jako na osobu patřící k téže třídě nebo kategorii, k nimž patří profesorský sbor. Navíc se Jenny nijak nepokoušela vykonstruovat si o Garpově otci nějakou legendu – vymyslet si na sebe historku nějakého sňatku, aby dala synovi punc legitimity. Ona je Fieldsová, jak to vždy při uvádění svého jména zdůrazňovala. A její syn je Garp. A taktéž patřičně zdůrazňovala jeho jméno. „On má svoje vlastní jméno,“ říkala.

Každému vše řádně vytmavila. Nejen že společnost Steeringské školy užití jistých druhů arogance tolerovala, ale některé způsoby se dokonce i podporovaly; přijatelná arogance byla záležitostí vkusu a stylu. Okolnost, kvůli níž člověk arogance užíval, musela za to stát – musela mít vyšší smysl – a způsob, jakým se arogance užívalo, musel být roztomilý. Vtip nebyl přirozenou polohou Jenny Fieldsové. Garp napsal, že jeho „matka nikdy svévolně arogantní nebyla, pouze pod tlakem okolností.“ Komunita Steeringské školy hrdost velice milovala, ale Jenny Fieldsová byla hrdá na své nemanželské dítě. Kvůli tomu by snad se svěšenou hlavou chodit nemusela, ale trochu pokory by přece jen ukázat mohla.

Jenže Jenny nebyla hrdá pouze na Garpa: zvlášť si cenila způsob, jakým k němu přišla. Svět o tomto způsobu nevěděl, aspoň tehdy ještě ne; Jenny totiž svou autobiografii dosud nevydala – vlastně ji ani ještě nezačala psát. Čekala, až bude Garp dost starý, aby ten příběh patřičně ocenil.

Příběh, který Garp znal, nebyla jiný než onen, jaký Jenny byla ochotna vypovědět každému, kdo měl dost odvahy se zeptat. Jennin příběh se skládal ze tří střízlivých vět.

1. Garpův otec byl voják.

2. Zabila ho válka.

3. Kdo měl tehdy ve válce čas myslet na svatby?

Přesnost a zároveň záhadnost tohoto příběhu se dala vykládat romanticky. Nakonec vzhledem k pouhým existujícím faktům bylo možno pokládat tatínka za válečného hrdinu. Lidé si mohli představovat milostný příběh odsouzený k tragickému konci. Sestra Fieldsová mohla být i frontová zdravotnice. Mohla se zamilovat přímo „na frontě“. A Garpův otec mohl mít pocit, že „mužskému pokolení“ dluží ještě naplnění jednoho jediného poslání. Ale Jenny Fieldsová sama ničí fantazii k takovému sentimentálnímu dramatu nerozněcovala. Především jí zřejmě vyhovovala její samota; o minulosti se nikdy ani v nejmenším nevyjadřovala záhadně. A nikdy ji také nic nevyvádělo z její obvyklé míry, prostě se cele věnovala malému Garpovi – a svému cíli být dobrou zdravotní sestrou.

Jméno Fieldsů bylo na Steeringské škole samozřejmě známo. Proslulý novoanglický král obuvi byl štědrý absolvent, a ať už se to tehdy vědělo nebo ne, stal se dokonce i kurátorem. Nepatřil k nejstarším, ale ani k nejmladším novoanglickým finančním magnátům a jeho manželku, Jenninu matku – za svobodna z bostonské rodiny Weeksů – znali možná ještě líp. Existovala řada starších členů akademického sboru, kteří si pamatovali, že po léta rok co rok pravidelně absolvoval nějaký Weeks. Ale na Steeringskou školu si Jenny Fieldsová všech pět P zřejmě nepřinesla. Byla sice hezká, to přiznávali, ale jaksi obyčejná. Chodila v sesterské uniformě, přestože by si byla mohla na sebe vzít něco lepšího. Vlastně celá ta záležitost s jejím zdravotnickým povoláním – na které ona byla zřejmě hrdá – působila podivně. Aspoň vzhledem k její rodině. Dráha zdravotníka nebo zdravotnice, to přece pro Fieldse nebo pro Weekse nemohlo být povolání dostatečně vhodné.

Po stránce společenské vystupovala Jenny s onou nijak zvlášť půvabnou vážností, před jakou poněkud lehkovážnější lidé trochu znejistí. Hodně četla a hojně využívala steeringskou knihovnu. Když někdo potřeboval nějakou knihu, vždycky se zjistilo, že ji má půjčenou sestra Fieldsová. Jenny zdvořile odpovídala na telefonické dotazy a často se nabídla, že jakmile knihu dočte, ihned ji doručí přímo žadateli. Takové knihy pak rychle dočítala, ale nikdy o nich neřekla ani slovo. Kdokoli, kdo čte knihy z nějakých tajných důvodů a nikoli, aby o nich diskutoval, jeví se akademické obci podivně. Proč je sestra Fieldsová vlastně čte?

Daleko podivnější však byla skutečnost, že v době, kdy Jenny neměla službu, navštěvovala přednášky a semináře. V regulích Steeringské školy stálo psáno, že členové akademického sboru a zaměstnanci školy nebo jejich manželky smějí bezplatně navštěvovat kterékoli přednášky, semináře a cvičení a že stačí požádat o svolení vyučujícího. Kdo by odmítl zdravotní sestru? – a bránil jí v přístupu k Alžbětincům, Viktoriánskému románu, Dějinám Ruska do roku 1917, Úvodu do genetiky, Západní civilizaci I. a II. A tak Jenny Fieldsová za léta pochodovala od Caesara k Eisenhowerovi – prošla kolem Luthera a Lenina, Erasma a mitózy, osmózy a Freuda, Rembrandta a chromozómů a van Gogha – od Styxu k Temži, od Homéra k Virginii Woolfové. Z Atén do Osvětimi. A nikdy neřekla jediné slovo. V posluchárnách byla jedinou ženou. Seděla v bílé uniformě a poslouchala tak tiše, že chlapci a nakonec i vyučující na ni úplně zapomněli a nedali se nijak vyvést z míry. Všichni pokračovali ve vyučovacím procesu, zatímco ona seděla tiše a způsobně mezi nimi a byla svědkem všeho – a zřejmě při tom nerozhodovala o ničem, ale pravděpodobně vše soudila.

Jenny Fieldsové se tak dostávalo vzdělání, jaké očekávala; a teď se zdálo, že čas uzrál. Ale motivace nevyplývala ze zřetelů čistě osobně sobeckých; Jenny si Steeringskou školu prověřovala kvůli svému synovi. Až bude Garp dost starý a bude zde studovat, bude mu moci poskytnout spoustu dobrých rad – bude vědět o přítěžích na každé katedře, bude vědět, které kursy kráčí bludnými cestami a v kterých to jiskří.

Z titěrného bytečku v jednom křídle nemocničního přístavku se knihy tlačily ven. Jenny strávila na Steeringské škole celých deset let a teprve pak zjistila, že knihkupectví nabízí členům a zaměstnancům školy desetiprocentní slevu (což jí samotné v knihkupectví nikdy nenabídli). To ji rozlítilo. Pokud šlo o knihy, byla velkorysá – za nějakou dobu je měla rozstrkány po poličkách všech místností temného nemocničního přístavku. Ale ani poličky nestačily a knihy pronikaly do hlavního nemocničního traktu, do čekárny a na rentgen, nejdřív se objevily na regálech s novinami a časopisy, ale později je úplně vytlačily. Pomalu se začínali pacienti na Steeringské škole učit, jaké seriózní místo Steering vlastně je – nebylo to tu jako v nějaké obyčejné nemocnici nacpáno lehkou četbou a běžně šířeným brakem. Zatímco jste tu čekali, než se dostanete k lékaři, mohli jste si listovat v knize Soumrak středověku; zatímco jste čekali na laboratorní výsledky, mohli jste požádat sestru, aby vám přinesla tu neocenitelnou příručku genetiky Průvodce po škůdcích plodů. Když jste vážně onemocněli anebo jste museli prodloužit návštěvu nemocnice na delší dobu, určitě jste mohli dostat výtisk Kouzelného vrchu. Každému chlapci se zlomenou nohou a všem, kdo utrpěli atletická zranění, se naskytla možnost přečíst si o příkladných hrdinech a jejich čackých dobrodružstvích. – místo Sportu v obrazech tu čekal Conrad a Melville; místo Timesů a Newsweeku tu byl Dickens a Hemingway a Twain. Jaký vzrušující sen tu čekal milovníky literatury, když mohli na Steeringu stonat! Konečně špitál, kde mají něco slušného na čtení.

V době, kdy strávila Jenny Fieldsová na Steeringu asi dvanáct let, se stalo zvykem, když knihovníci v některém oddělení neměli nějakou knihu, kterou někdo sháněl, že říkali: „Třeba ji budou mít v nemocnici!“

Dokonce když něco neměli v školním knihkupectví na skladě anebo když už byla kniha vyprodaná, stávalo se, že dotyčnému zájemci doporučovali, aby „zašel tamhle naproti do nemocničního křídla za sestrou Fieldsovou. Ta by to mohla mít.“

A Jenny na takovou žádost jenom svraštila čelo a řekla: „Myslím, že to je v šestadvacítce, v přístavku, ale čte ji právě McCarty. Má chřipku. Až ji dočte, určitě vám ji rád přenechá.“ Anebo odpověděla: „Naposledy jsem ji viděla dole u vířivé koupele. Ze začátku bude možná trochu vlhká!“

Je nemožné ocenit Jennin vliv na kvalitu vzdělání na Steeringu, ale zlost, že ji po deset let podváděli s tou desetiprocentní slevou, v sobě nikdy nepřekonala. „To knihkupectví prakticky vydržovala moje matka,“ psal Garp. „V porovnání s ní na Steeringu nikdo jiný vůbec nic nečetl.“

Když byly Garpovi dva roky, nabídla Steeringská škola Jenny tříletou smlouvu. Byla dobrá zdravotní sestra, v tom byli zajedno všichni, a ten lehký odpor, jaký vůči ní pociťovali během prvních dvou let, nijak nevzrostl. Dítě bylo nakonec jako každé jiné; možná že v létě trochu snědší než ostatní a v zimě malinko zažloutlejší – a trochu tlusté. Bylo na něm cosi kulatého, jako by to byl zachumlaný Eskymáček, i když do ničeho zachumlán nebyl. A mladší členové akademického sboru, kteří právě prodělali poslední světovou válku, prohlašovali, že to dítě je celé nějaké tupě beztvaré jako bomba. Jenže nemanželské děti jsou nakonec taky děti. Podrážděnost způsobená Jenninou podivností byla ještě přijatelně mírná.

Tříletou smlouvu přijala. Učila se, vypracovávala se, ale také připravovala pro Garpa cestu Steeringem. Její otec se vyjádřil, že Steeringská škola mu může poskytnout skutečně „vynikající vzdělání“. Jenny byla toho mínění, že se o tom raději sama přesvědčí.

Když bylo Garpovi pět, stala se Jenny Fieldsová vrchní sestrou. Bylo těžké najít mladé aktivní zdravotní sestry, které by tolerovaly výbojnost a divočení chlapců. Vůbec bylo těžké najít někoho, kdo by chtěl žít přímo v prostorách školy, a Jenny byla zřejmě s životem v křídle nemocničního přístavku docela spokojena. V tom smyslu se pro mnohé stala jejich mámou: byla ochotná být v noci vzhůru, když některý chlapec zvracel nebo když na ni zvonil nebo když si rozbil sklenici s vodou. Anebo když občas někteří neukáznění kluci vyváděli po temných chodbách, pořádali závody na nemocničních postelích nebo gladiátorské zápasy na kolečkových křeslech, vedli zamřížovanými okny tajné hovory s dívkami z města, pokoušeli se šplhat dolů nebo nahoru po silných větvích břečťanu, který obrůstal staré cihlové budovy nemocnice a jejího přístavku.

Nemocnici spojoval s přístavkem podzemní tunel, dosti široký, aby jím projela postel na kolečkách s útlejšími sestrami po obou stranách. Neukáznění chlapci v tunelu hráli s koulemi bowls a hluk doléhal k Jenninu a Garpovu sluchu až do jejich vzdáleného křídla – jako by pokusné krysy a králíci v suterénní laboratoři přes noc neskutečně vyrostli a mohutnými čumáky váleli popelnice hloub do podzemí.

Ale když bylo Garpovi pět let – a když udělali jeho matku vrchní sestrou –, Steeringská škola si na něm povšimla čehosi podivného. Nebylo úplně jasné, čím by se mohl takový pětiletý kluk nějak výrazně odlišovat, ale jeho hlava působila jakousi hladkostí, potemnělostí a vlhkostí (trochu jako hlava tuleně) a výrazná kompaktnost jeho těla vyvolala opět ty staré dohady o jeho genech. Po stránce temperamentu bylo dítě zřejmě po matce; rozhodné, možná trochu těžkopádnější, poněkud rezervované, ale stále jakoby ve střehu. Ačkoli byl na svůj věk malý, v ostatních směrech byl až nepřirozeně vyspělý. Vyzařoval z něho jakýsi znepokojivý klid. Blízko při zemi, působil jako živočich s výbornou rovnováhou a zdálo se, že má neobvykle dobrou pohybovou koordinaci. Všecky matky si s občasným úděsem všimly, že to dítě vyleze na všecko. Jen se podívejte, třeba na ty šplhací tyče nebo na ty houpačky, krkolomné skluzavky, vysoké sedačky na sportovních hřištích i na ty nejnebezpečnější stromy: Garp je v tu chvíli určitě nahoře.

Jednou ho Jenny nemohla po večeři najít. Garp se směl volně potulovat nemocnicí a přístavkem, hovořit s chlapci, a když Jenny chtěla, aby se vrátil domů, běžně ho vyvolávala místním rozhlasem. „GARP DOMŮ“, volala. Měl své příkazy: do kterých pokojů nesmí vejít – k nakažlivým případům, k chlapcům, kterým je skutečně mizerně a chtějí být raději sami. Garp měl nejraději atletické úrazy; rád se díval na sádry, závěsy a mohutné obvazy a rád znovu a znovu poslouchal o příčinách zranění. Stejně jako matka – v hrudi mu zřejmě tlouklo srdce zdravotní sestry – byl šťastný, když mohl pacientům běhat po posílkách, doručovat vzkazy a tajně nosit jídlo. Ale jednou večer, to mu bylo pět let, na zavolání GARP DOMŮ nereagoval. Místní rozhlas fungoval ve všech nemocničních místnostech, i v těch, kam měl Garp přísný zákaz vkročit – v laboratoři, na chirurgii a na rentgenu. Jestli Garp volání GARP DOMŮ neslyšel, věděla Jenny, že se mu buď něco stalo, nebo že není v žádné budově. Ihned zorganizovala z řad zdravějších a mobilnějších pacientů pátrací četu.

Byl mlhavý večer počátkem jara; někteří chlapci vyšli ven a volali ho mezi vlhkými forsytiemi a na parkovišti. Jiní prohledávali temné prázdné kouty a skladiště přístrojů, do nichž byl zákaz vstupu. Jenny se nejdřív ve svých prvních obavách až jaksi vyžívala. Prohlédla skluzavku na prádlo, hladký válec, který vedl příkře čtyřmi patry dolů do suterénu (Garp neměl dovoleno dokonce do skluzavky ani házet prádlo). Ale dole, kde válec prorážel stropem a vyvrhoval svůj obsah na podlahu suterénu, našla Jenny na studeném cementu pouze prádlo. Prohledala kotelnu a obrovskou pec s vařící vodou, ale Garpa v ní uvařeného nenašla. Prozkoumala schodištní šachty, ale Garp měl přikázáno, že si na schodech nesmí hrát, a na dně čtyřpatrových šachet nikde neležel. Pak ji začaly sužovat nevyslovené obavy, jestli se Garp nestal obětí nějakého sexuálního násilníka z řad steeringských chlapců. Ale zjara jich tu bylo v nemocnici příliš mnoho, takže je Jenny nestačila všechny sledovat – natož znát je natolik, aby mohla usuzovat na jejich sexuální chutě. Byli tu blázni, kteří si chodili hned první sluneční den, když ještě sníh ani neslezl, zaplavat. Byly tu poslední oběti vleklých zimních chřipek s různými stupni oslabené rezistence. Ležely tu poslední úrazy ze zimních sportů a prvních jarních.

Jedním takovým pacientem byl Hathaway, který jak Jenny dobře slyšela, na ni právě zvonil z pokoje v třetím patře přístavku. Hathaway hrál lakros a pohmoždil si kolenní vazivo. Dva dny poté, co mu dali sádru a pustili ho o berlích, vyšel si Hathaway v dešti ven a nahoře na dlouhém mramorovém schodišti před budovou Hyle hallu mu berle podklouzly. Při pádu si zlomil druhou nohu. S oběma nohama v sádře ležel teď natažen na posteli ve třetím patře nemocničního přístavku a ve svých tlapách s velkými kotníky zálibně svíral lakrosovou hůl. Uklidili ho do třetího patra přístavku téměř do samoty, protože ostatní popuzoval zvykem házet lakrosovým míčem přes pokoj a nechat jej po způsobu kulečníkových karambolů odrážet od stěny. Pak chytil tvrdý pružný míč do síťky na konci hole a mrštil jím znovu o stěnu. Jenny by mu to byla mohla zarazit, ale sama nakonec měla syna a chápala potřebu chlapců věnovat se bezmyšlenkovitě nějaké opětované fyzické činnosti. Všimla si, že se tím uvolňují – ať jim už bylo pět jako Garpovi nebo sedmnáct jako Hathawayovi.

Ale přivádělo ji k zuřivosti, že Hathaway hůl ovládá tak neobratně, že mu míč věčně padá. Udělala už dost, když dosáhla, aby ho přemístili někam, kde by si ostatní pacienti nemohli stěžovat na to věčné bouchání, jenže když Hathaway míč nechytil, vždycky na někoho zvonil, aby mu ho podal; přestože tu byl výtah, třetí patro přístavku bylo pro každého z ruky. Když Jenny viděla, že výtahem už jede někdo jiný, vyšla tři patra pěšky tak rychle, že se až zadýchala, a když dorazila k Hathawayovi do pokoje, lomcovala s ní zlost.

„Já vím, co pro vás, pane Hathawayi, to vaše hraní znamená,“ dala se Jenny slyšet, „ale zrovna teď se mi ztratil Garp a já skutečně nemám čas podávat vám váš míč.“

Hathaway byl žoviální, poněkud pomaleji uvažující chlapec s nedomrlým bezvousým obličejem a rezatě plavou kšticí vlasů, jež mu padala do čela a částečně zakrývala jedno jakoby vyšisované oko. Měl ve zvyku zvracet hlavu trochu dozadu, snad aby zpod vlasů líp viděl, a proto – ostatně Hathaway byl taky vysoký – každý, kdo se na něho díval, hleděl mu přímo do širokých nosních dírek.

„Slečno Fieldsová?“ řekl jí. Jenny si všimla, že nemá v ruce hůl.

„Co je, pane Hathawayi?“ zeptala se Jenny. „Promiňte, že tak spěchám, ale ztratil se mi Garp. Hledám teď Garpa.“

„Hmm,“ odpověděl Hathaway. Rozhlédl se po pokoji – skoro jakoby po Garpovi – nebo jako by ho někdo požádal o popelník. „To je mi líto,“ řekl. „Škoda, že vám ho nemůžu pomoct hledat.“ S beznadějí v očích se podíval na obě sádry.

Jenny mu lehce poklepala na jedno zasádrované koleno, jako by klepala na dveře, za nimiž by někdo mohl spát. „Nedělejte si kvůli tomu hlavu,“ řekla; čekala, až jí poví, co chce, ale Hathaway vypadal, jako by úplně zapomněl, že na ni zvonil. „Pane Hathawayi?“ zeptala se a znovu mu přitom zaklepala na nohu, jako by se chtěla přesvědčit, jestli je někdo doma. „Co jste chtěl? Upadl vám míč?“

„Ne,“ odpověděl Hathaway. „Ztratila se mi hůl.“ Oba se v tom okamžiku mechanicky rozhlédli v pokoji po zmizelé holi. „Spal jsem,“ vysvětloval jí, „a když jsem se probudil, byla pryč.“

Jenny si nejdřív vzpomněla na Mecklera, což byl poděs z prvního přístavkového patra. Meckler byl brilantně sarkastický chlapec, který se v nemocnici vyskytoval nejméně po čtyři dny v měsíci. V šestnácti letech zapaloval jednu cigaretu od druhé, redigoval většinu školních studentských publikací a dvakrát získal každoroční Pohár klasiků. Meckler pohrdal jídlem v menze a živil se kávou a smaženými vejci v grilu U Bustera, kde vlastně napsal většinu svých dlouhých, dávno po termínu odevzdávaných, ale brilantních referátů. Každý měsíc se hroutil a přicházel se do nemocnice zmátořit z vlastního fyzického přepínání a oněch brilantních intelektuálních výkonů, a zde jeho mysl plně zaujaly odpudivé žertíky, na nichž mu Jenny nikdy nebyla s to dokázat podíl viny. Jednou to byli uvaření pulci v čajové konvici pro techniky v laboratoři, kteří si pak stěžovali, že čaj je cítit rybinou, jindy, a tím si byla Jenny jista, Meckler naplnil prezervativ bílkem a pověsil ho přímo na knoflík u dveří jejího bytu: že je uvnitř skutečně bílek, o tom se přesvědčila později, když našla skořápky. Ve své malé příruční kabelce. A Jenny si byla také jista, že právě Meckler byl před několika lety během epidemie osypek organizátorem záležitosti v druhém nemocničním patře: chlapci si to jeden po druhém dělali a ještě s teplým exudátem běhali do laboratoře – aby se pod mikroskopem přesvědčili, jestli nejsou sterilní.

Jenže mecklerovu stylu by odpovídalo, že by v síťce Hathawayovy hole udělal díru – a pak by ji, nepoužitelnou, nechal spáči v rukách.

„Tu má určitě Garp,“ řekla Jenny Hathawayovi. „Když najdeme Garpa, najdem vaši hůl.“ Už asi posté odolala nutkání shrnout Hathawayovi z čela tu kštici vlasů, jež mu zakrývalo skoro celé jedno oko; místo toho jemně chlapci stiskla olbřímí palce, které mu vyčuhovaly ze sádry.

Jenny uvažovala: kam by Garp asi šel, kdyby chtěl hrát lakros? Ven ne, protože je tma; ztratil by míč. A jediné místo, kde by nemusel slyšet rozhlas, byl onen podzemní tunel mezi přístavkem a nemocnicí – což bylo zároveň, jak Jenny věděla, dokonale vhodné místo, kde se dalo házet míčem. Sjela výtahem přímo do suterénu. Ten Hathaway je vlastně roztomilý chlapec, uvažovala; Garp by mohl být horší, až vyroste. Ale mohl by být taky lepší.

Ač pomalu, Hathaway přece jen myslel. Doufal, že Garpovi se nic nestalo. Upřímně si přál, kdyby tak mohl vstát a dítě pomoct najít. Garp chodil k Hathawayovi do pokoje často na návštěvu. Zmrzačený atlet s dvěma sádrami, to bylo lepší než průměr. Hathaway dovoloval Gaelovi čmárat po obou zasádrovaných nohách. Křížem krážem přes podpisy Hathawayových přátel byly tužkou nakresleny klikatiny tváří a obludek Garpovy fantazie. Hathaway se na ty dětské kresby podíval a pocítil o Garpa starost. Tehdy si také všiml mezi stehny lakrosového míčku; přes sádru ho předtím necítil. Ležel tam jako Hathawayovo vlastní snesené vejce, celý teplý. Jak by mohl Garp hrát lakros bez míčku?

Když uslyšel Hathaway holuby, věděl, že Garp lakros nehraje. Holubi! vzpomněl si. Chlapci si na ně stěžoval. Kvůli holubům a jejich zatracenému vrkání nemohl v noci spát, pořád bublali a hemžili se pod okapy a v rýnách pod břidlicovou střechou. To byl při spaní ve třetím a nejvyšším patře největší problém; byl to problém všech spáčů na Steeringské škole v nejvyšším patře pod střechou – ve všech prostorách školy jako by vládli holubi. Údržbáři většinu okapů a všelijakých výstupků, kde by se mohli ptáci usadit, zadrátovali, ale holubi se v rýnách hemžili pořád i v suchém počasí a vyhledávali pod střechou výklenky a ve starém sukovitém břečťanu bidýlka. Od budovy se nijak zapudit nedali. A jak dovedli vrkat! Hathaway je přímo nenáviděl. Řekl Garpovi, kdyby měl jednu jedinou nohu zdravou, že by je dostal.

„Jak?“ zeptal se Garp.

„V noci neradi lítají,“ vysvětloval Hathaway chlapci. O zvycích holubů se Hathaway dověděl v kursu Biologie II; Jenny Fieldsová jej kdysi navštěvovala také. „Mohl bych vylízt na střechu,“ líčil Hathaway chlapci, „v noci – když by nepršelo – a pochytal bych je v okapu. Nedělají nic jiného, než sedí celou noc v okapu a vrkají a serou.“

„Ale jak bys je chytil?“ zeptal se Garp.

A Hathaway zatočil holí, v jejíž síťce spočíval míček. Míček se skutálel mezi nohy a síťku hole šetrně navlékl Garpovi na hlavičku. „Takhle,“ odpověděl. „S tímhle bych je dostal jako nic – s touhle holí. Jednoho po druhým, až bych je měl všecky.“

Hathaway si vzpomněl, jak se na něho Garp usmál – na toho svého hromotluckého kamaráda, kluka s těmi herojskými sádrami. Hathaway se podíval z okna a viděl, že je skutečně tma a neprší. Zazvonil na zvonek. „Garp!“ vykřikl hlasitě. „Panebože!“ Držel palec na tlačítku a nepouštěl.

Když Jenny Fieldsová viděla, že to bliká světlo ze třetího patra, napadlo ji pouze, že asi Garp přinesl Hathawayovi zpátky hrací náčiní. To je opravdu hodný hoch, pomyslela si a znovu vyjela výtahem nahoru. Běžela v sesterských střevících k Hathawayovi do pokoje, jen to vrzalo. Viděla, že Hathaway v ruce drží míček. Z jednoho jeho oka, které bylo celé vidět, na ni hleděl strach.

„Je na střeše,“ oznámil jí.

„Na střeše!“ vyjekla Jenny.

„Nejspíš se pokouší chytat mou holí holuby,“ pravil Hathaway.

Když se ve třetím poschodí postavil na podlážku na konci nouzových požárních schodů dospělý muž, mohl rukama dosáhnout přes okraj okapové rýny. Na Steeringské škole se pravidelně čistily okapy, což se dělalo vždycky, až opadalo všechno listí a před mohutnými jarními dešti, a na tu práci posílali jen vysoké chlapy, protože ti menší si stěžovali, že prý když sahají do okapů, nahmatávají věci, na které nevidí – mrtvé holuby a už pěkně shnilé veverky a vůbec blíže neurčitelné svinstvo. Jen vysocí chlapi mohli stát na plošinkách protipožárních schůdků a nahlédnout do dešťových rýn, než do nich sáhli. Okapy byly tak široké a skoro tak hluboké jako prasečí korýtka, ale nebyly tak pevné – a především byly staré. Tehdy bylo na Steeringské škole všechno staré.

Když Jenny vyšla ve třetím patře požárními dvířky a postavila se na podlážku u protipožárních schodů, sotva do okapu dosáhla prsty; přes okapovou rýnu na strmou břidlicovou střechu neviděla – byla tma a mlha, takže neviděla ani na spodek okapu a ani k jednomu rohu budovy. Garpa neviděla vůbec.

„Garpe?“ zašeptala. O tři patra níž zaslechla mezi křovím, kde se tu a tam zaleskla kapota nebo střecha zaparkovaného auta, jak ho někteří chlapci také volají. „Garpe?“ zašeptala, o něco hlasitěji.

„Mami?“ polekal ji náhle – i když šeptal tišeji než ona. Jeho hlas přicházel odněkud zblízka, zdálo se, že z nějakého místa na dosah ruky, ale neviděla ho. Pak spatřila síťku na konci lakrosové hole, jejíž obrysy působily na pozadí zamlženého měsíce jako podivná pavučinová tlapa nějakého neznámého nočního živočicha; trčela jí z okapu téměř přímo nad hlavou. Když natáhla ruku, s úlekem nahmatala Garpovu nohu, probořenou zrezivělou okapovou rýnou, o kterou si roztrhl kalhoty a pořezal se a v níž zůstal vklíněn; jednu nohu měl až po kyčel v rýně a druhou měl nataženou v okapu za sebou, těsně pod okrajem strmé břidlicové střechy. Ležel tu v té vrzající okapové rýně na bříšku.

Když se okapem probořil, měl příliš velký strach, aby začal křičet. Cítil, že celé to chatrné koryto je prorezivělé a každou chvíli se může rozsypat. Jako by sám jeho hlas mohl tu střechu shodit dolů. Ležel tvářičkou v okapu a malou dírkou v zrezivělém plechu pozoroval chlapce na parkovišti a mezi křovím, tři patra dole pod sebou, kteří ho všichni hledali. Lakrosová hůl, v jejíž síťce zřejmě skutečně uvízl překvapený holub, se převrátila přes okraj okapu, takže ptákovi se podařilo uniknout.

Přestože se chycený holub osvobodil, ani se nehýbal. Seděl v okapu a vydával ty svoje stupidní tlumené zvuky. Jenny si uvědomila, že Garp by do okapu z požárních schůdků dosáhnout nemohl a celá se zachvěla při představě, jak na střechu šplhá s holí v ruce po větvičkách břečťanu. Držela ho pevně za nožku. Holé teplé lýtko bylo lepkavé krví, ale hoch se nijak zle o rezatý plech nepořezal. To bude chtít protitetanovku, napadlo ji; krev byla téměř zaschlá a Jenny uvažovala, že se to zřejmě ani nebude muset šít – přestože ve tmě ránu nedovedla odhadnout. Snažila se vymyslet, jak Garpa dostat dolů. Zezdola na ni ve světle linoucím se z oken v přízemí pomrkávaly keře forsytie; z dálky ty žluté květy vypadaly (aspoň na ni tak působily) jako vršky plynových plaménků.

„Mami?“ ozval se znovu Garp.

„Ano?“ zašeptala. „Já tě držím.“

„Nepusť mě,“ řekl.

„To víš, že ne,“ odpověděla. Jako by pod náporem jejího hlasu povolil další kousek okapové rýny.

„Mami,“ ozval se Garp.

„Neboj,“ řekla Jenny. Přemýšlela, jestli by nebylo lepší strhnout ho prudce dolů a doufat, že se jí ho podaří prorazit prohnilým okapem. Ale taky by se mohl ze střechy urvat celý okap – a co potom? uvažovala. Viděla, jak je to oba smete z požárních schůdků a jak se spolu řítí dolů. Ale také jí bylo jasno, že nahoru na okap nemůže nikdo vylézt a dítě z díry vytáhnout a pak jí ho spustit dolů. Okap sotva udrží pětiletého, dospělého člověka už rozhodně ne. A Jenny věděla, že Garpovu nožku nepustí, dokud to někdo nezkusí.

Zezdola je uviděla nová sestra slečna Ceenová a rozběhla se zavolat děkana Bodgera. Vzpomněla si na děkanův reflektor, který měl upevněný na svém černém autu (ve voze každou noc projížděl všemi prostorami školy a hledal, jestli po hodině nočního klidu nejsou někteří chlapci ještě venku). Přes protesty údržbářů a personálu jezdil Bodger po cestičkách a po měkkých trávnících a svítil reflektorem do hlubokého křoví podél budovy a znesnadňoval v prostorách školy nežádoucí pobyt všem nezvaným vetřelcům – nebo milencům, kteří nenašli útočiště uvnitř.

Sestra Creenová zavolala také doktora Pella, protože její mysl se vždycky v krizových okamžicích obracela k lidem, kteří by zvládli situaci. Na požárníky nepomyslela, což byla myšlenka, která napadla Jenny, ale Jenny se obávala, že by to trvalo příliš dlouho, a než by požárníci přijeli, mohl by se okap taky zřítit; a co hůř, představovala si, že by určitě chtěli všechno obstarat sami a nutili by ji, aby Garpovu nožku pustila.

S překvapení hleděla Jenny vzhůru na Garpovu malou promočenou tenisku, která tu visela v náhlé přízračné záři Bodgerova reflektoru. Světla plašila a mátla holuby, kteří na náhlé svítání nebyli připraveni a kteří se zřejmě chystali k nějakému rozhodnutí přímo v okapu; jejich vrkání a hemžení jako by bylo stále šílenější.

Dole po trávníku pobíhali kolem děkanova auta chlapci v bílých nemocničních mundurech, zřejmě poblázněni celou záležitostí anebo taky děkanovými úsečnými příkazy, aby utíkali tam nebo zas jinam a donesli to nebo ono. Bodger všem říkal „chlapi“. Jako například: „Pod požárním žebříkem musíme narovnat řadu matrací, chlapi. A pohyb!“ štěkal. Bodger učil na Steeringu dvacet let němčinu; jeho rozkazy zněly jako kulometná palba časování německých sloves.

„Chlapi!“ narovnali matrace a civěli kostrou požárních schodů na Jenninu vzornou uniformu zářící bělostí ve světle reflektoru. Jeden hoch stál těsně u budovy přímo pod žebříkem a vyhlídka pod Jenninu sukni a na ozářené nohy ho nejspíš tak oslnila, že zřejmě zapomněl na krizovou situaci a jen tam stál. „Schwarz!“ zaječel na něho děkan Bodger, ale hoch se jmenoval Warner, takže nereagoval. Děkan do něho musel strčit, aby přestal civět. „Ještě matrace, Schmidte!“ přikázal mu.

Jenny uvízlo v oku smítko z rýny nebo kousíček listu, a aby udržela rovnováhu, musela se rozkročit. Když okap povolil, vyrazil z ulomeného konce koryta holub, kterého Garp předtím chytil, a rozletěl se krátkým bláznivým letem. Při první myšlence se Jenny až zajíkla: domnívala se, že v těch rozmazaných konturách, které se jí mihly kolem zraku, se rýsuje řítící se tělo jejího synka. Ale stiskla Garpovu nohu a ujistila se, že tomu tak není. Nejdřív ji tíha ulomené okapové roury, v které pořád ještě Garp vězel, srazila do hlubokého podřepu a pak na bok na plošinku požárních schůdků. Teprve když si uvědomila, že oba na plošince bezpečně přistáli a že se tu mohou posadit, Garpovu nožku pustila. Modřina, zřetelně vykreslená ve tvaru dokonalého otisku prstů, zůstala Garpovi na lýtku celý týden.

Zezdola se jevil celý výjev chaoticky. Děkan Bodger uviděl, že se nad ním náhle dala do pohybu nějaká těla, slyšel, jak se tříští roura, a viděl též, že sestra Fieldsová upadla. Viděl také, jak se do tmy řítí asi tři stopy okapu, ale chlapce nezpozoroval. Spatřil, že cosi jako holub vyrazilo vzhůru a proletělo kuželem světla z jeho reflektoru – ptáka zřejmě světlo nejdřív oslepilo a pak se ztratil ve tmě. Narazil na železný okraj požárních schůdků a zlomil si vaz. Roztáhl kolem těla křídla a jako měkký fotbalový míč padal po spirále dolů za čáru matrací, které sem Bodger nařídil naskládat pro případ krajní potřeby. Bodger viděl, jak pták padá, a to malé rychle padající tělíčko pokládal mylně za děcko.

Děkan Bodger byl v podstatě odvážný a neohrožený muž, otec čtyř přísně vedených dětí. Oddanost, s jakou se věnoval na škole policejní činnosti, nebyla ani tak motivována touhou zabránit lidem, aby se povyrazili, jako spíš pramenila z přesvědčení, že každé neštěstí je zbytečné a obezřetností a snahou že se mu lze vyhnout. A tak byl Bodger také přesvědčen, že padající dítě může chytit, protože ve svém přeúzkostlivém srdci byl připraven přesně na situaci, kdy vyrve řítící se tělo temným nebesům. Děkan měl krátce sestřižené vlasy, byl svalnatý, dobře stavěný a měl tak zvláštní tělesné proporce, že připomínal zápasnického buldoka a sdílel s onou psí rasou podobná malá prasečí očička, která byla vždy lehce zapálená, přimhouřená a lemovaná zarudlými víčky. Stejně jako ten buldok-zápasník měl výjimečný dar vrhat se do boje a útočit, což právě učinil, s divoce rozpřaženýma rukama a prasečíma očkama soustředěně upřenýma na padajícího holuba. „Mám tě, synku!“ vykřikl Bodger, až jeho výkřik hochy v nemocničních mundurech vyděsil. Na něco takového nebyli připraveni.

Děkan Bodger se s rozběhem vrhl po ptáku, který mu narazil na hruď s takovou silou, na jakou ani on nebyl zcela připraven. Pod náporem ptáka se zapotácel, padl na záda, až mu pád vyrazil dech, že jen lapal po vzduchu. Roztrhaného ptáka svíral v náručí; holubí zobák se mu zabodl do štětinaté brady. Jeden vyděšený chlapec obrátil kužel reflektoru svítícího do třetího patra přímo na děkana. Když Bodger zjistil, že k hrudi tiskne mrtvého holuba, mrštil ptákem přes hlavy zírajících hochů na parkoviště.

V nemocnici bylo v sále na příjmu rušno. Dostavil se doktor Pell a sám malému Garpovi nohu ošetřil – byla roztržená, ale šlo jen o povrchovou ránu, kterou stačilo zarovnat a vyčistit a žádné stehy zapotřebí nebyly. Sestra Creenová chlapci dala protitetanovou injekci, zatímco doktor Pell Jenny odstranil z oka malé rezaté tělísko. Jenny si jenom namohla záda, jak držela celou Garpovu váhu a rýnu, ale jinak byla v pořádku. Atmosféra na ambulanci byla srdečná a žertovná, až na okamžiky, kdy Jenny zachytila synův pohled; před veřejností byl Garp jakýsi zachráněný hrdina, ale zřejmě ho trápilo, co s ním Jenny udělá u nich doma.

Děkan Bodger byl na Steeringské škole jedním z mála lidí, kteří se s Jenny spřátelili. Kývl na ni a stranou se jí svěřil s nápadem – ovšem jen pokud jej ona bude pokládat za užitečný –, že by byl docela ochoten sám chlapce pokárat – a jestliže ano, pak když takové pokárání přijde od něho, od Bodgera, možná že na chlapce zapůsobí daleko trvaleji než cokoli jiného. Jenny byla za tu nabídku vděčná a dohodla se s Bodgerem na pohrůžce, která na hocha určitě udělá silný dojem. Bodger si oprášil z hrudi peří a zastrčil si košili, která mu zpod těsné vesty přetékala jako šlehačková náplň. Pak náhle prohlásil k brebentící ambulanci, že by byl rád, kdyby mohl zůstat s mladým Garpem chvíli o samotě. Všecko ztichlo. Garp se pokusil vytratit se s Jenny, ale ta mu řekla: „Ne, děkan by si s tebou rád promluvil.“ Nato osaměli. Garp nevěděl, co je to děkan.

„Kormidlovat tuhle loď není pro tvou matku u nás nijak snadné, to víš, chlapče?“ začal děkan. Garp mu nerozuměl, ale přikývl. „Zvládá všecko moc pěkně, když to chceš slyšet ode mě,“ pokračoval děkan Bodger. „Měla by mít syna, kterému by mohla důvěřovat. Víš už, co to znamená důvěřovat, hochu?“

„Ne,“ odpověděl Garp.

„To znamená: Může se spolehnout, že budeš tam, kde řekneš, že budeš? Může se spolehnout, že nikdy neuděláš, co bys neměl udělat? To znamená důvěřovat, chlapče,“ vysvětloval Bodger. „Jsi přesvědčen, že ti matka může důvěřovat?“

„Ano,“ odpověděl Garp.

„Líbí se ti, že tady bydlíš?“ zeptal se ho Bodger. Věděl bezpečně, že hochovi se tu skutečně hrozně líbí. Právě Jenny navrhla, že by Bodger tuhle okolnost mohl zmínit.

„Ano,“ odpověděl Garp.

„Slyšels, jak mi tady chlapci říkají?“ zeptal se děkan.

„Vzteklej pes?“ zeptal se Garp. Zaslechl, že kluci v nemocnici někomu říkají „vzteklej pes“, a jemu Bodger jako vzteklý pes docela připadal. Děkana to překvapilo; měl mnoho přezdívek, ale tuhle nikdy neslyšel.

„Chtěl jsem říct, že mě oslovují ‚pane děkane‘,“ řekl Bodger a vděčně zaregistroval, že Garp je dítě citlivé – postřehl totiž v děkanově hlasu uražený tón.

„Ano, pane děkane,“ odpověděl Garp.

„A tobě se tady skutečně líbí?“ opakoval děkan.

„Ano, pane děkane,“ přisvědčil Garp.

„Tak vidíš, ale jestli ještě někdy vylezeš na požární schodiště a vůbec tam někam ke střeše, tak tady už nikdy smět bydlet nebudeš. Rozumíš?“

„Ano, pane děkane,“ odpověděl Garp.

„Tak hezky poslouchej maminku a buď hodný,“ domlouval mu Bodger, „nebo se budeš muset stěhovat někam hrozně daleko, bůhví kam.“

Garp měl pocit, jako by ho obstupovala temnota, velice podobná té temnotě a onomu pocitu odloučenosti, jaký musel zažít, když ležel v okapu tři patra nad nebezpečným světem. Rozplakal se, ale Bodger ho uchopil pahýlovitým děkanským palcem a ukazovákem za bradičku, zakýval mu hlavou a řekl: „Nikdy nesmíš maminku zklamat. Když to uděláš, bude ti celý život takhle bídně jako právě v tuhle chvíli.“

„Chudák Berger to myslel dobře,“ psal Garp. „Skutečně mi bylo valnou část života bídně a opravdu jsem matku zklamal. Ale Bodgerův smysl pro to, co se skutečně ve světě děje, je stejně podezřelý jako podobný smysl u kohokoli jiného.“

Garp svými slovy narážel na iluzi, kterou si vytvořil Bodger v pozdějších letech, totiž že ten předmět padající ze střechy, který zachytil, nebyl holub, ale mladý Garp. A s pokračujícím věkem znamenal pro dobráckého Bodgera onen okamžik, kdy ptáka chytil, nepochybně totéž, jako kdyby byl chytil Garpa.

Děkanovo chápání reality doznávalo často násilných deformací. Když odjížděl z nemocnice, zjistil, že mu někdo z auta odmontoval reflektor. Rozzuřen proběhl všemi nemocničními pokoji – i pokojem s nakažlivými chorobami. „To světlo bude jednou svítit přesně na toho, kdo ho vzal!“ ujišťoval Bodger, ale nikdo se nepřiznal. Jenny si byla jistá, že to provedl Meckler, ale nemohla to dokázat. Děkan jel domů bez reflektoru. Dva dny nato přijel s chřipkou, kterou zřejmě od někoho chytil, a v nemocnici ho léčili ambulantně. Jenny s ním měla zvlášť silný soucit.

Trvalo celé čtyři dny, než musel Bodger sáhnout v autě do přihrádky na rukavice. Rozkýchaný děkan křižoval tu noc s autem po školních prostorách, s novým namontovaným reflektorem, a zastavil ho čerstvě přijatý hlídkující policista od školního bezpečnostního sboru.

„Proboha, já jsem přece děkan,“ vyjel Bodger na roztřeseného mladíka.

„To já ale nevím, pane,“ odpověděl policista. „Dostal jsem rozkaz, že nikdo nesmí jezdit po cestičkách.“

„Měli vám spíš říct, abyste se nepletl do cesty děkanu Bodgerovi!“ utrhl se Bodger.

„To mi taky řekli, pane,“ odpověděl policista, „jenže já nevím, že vy jste děkan Bodger.“

„Podívejte se,“ pokračoval Bodger, kterého v skrytu mladíkova zdeúřední oddanost povinnosti potěšila, „já samozřejmě můžu prokázat, kdo jsem.“ Děkan Bodger si vzpomněl, že má řidičský průkaz dávno propadlý, a rozhodl se, že místo toho policistovi ukáže jen registraci vozu. Když přihrádku otevřel, ležel tam mrtvý holub.

Meckler znovu zasáhl; a znovu žádný důkaz. Holub ještě nebyl zvlášť rozloženy ani se nehemžil červy (aspoň dosud ne), ale přihrádka se stala eldorádem vší. Holub byl tak mrtvý, že vši si hledaly nový domov. Děkan našel registrační průkaz co nejrychleji, ale mladý policista nemohl od holuba odtrhnout oči.

„Slyšel jsem, že je s nimi tady veliký problém,“ podotkl. „Prý vlezou všude.“

„Kluci vlezou všude!“ zakňoural děkan. „Holubi jsou relativně neškodní, ale kluky je třeba hlídat.“