Obsah

Prolog

14. ledna

První díl

4. března

12. března

13. března

18. března

23. března

5. dubna

6. dubna

11. dubna

12. dubna

18. dubna

20. dubna

22. dubna

24. dubna

26. dubna

30. dubna

1. května

2. května

3. května

Druhý díl

10. května

11. května

12. května

14. května

24. května

8. června

Frank Schätzing

Vzpoura oceánů

Lidstvo ohrožuje neznámá civilizace

První část

EUROMEDIA GROUP

Frank Schätzing

DER SCHWARM

Copyright © 2004 by Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2004, 2023 by Vítězslav Čížek

ISBN 978-80-242-8396-8

Lásce, hlubší než oceán Sabině

hishuk ish ts’awalk

Kmen Nuu-Chah-Nulth, Vancouver Island

Prolog

14. ledna

Huanchaco, peruánské pobřeží

Oné středy se naplnil osud Juana Narcisa Ucañana, aniž by si toho byl svět povšiml.

V širším kontextu to ovšem zaznamenal jen pár týdnů poté, ale Ucañanovo jméno přitom nikde nepadlo. Ucañan byl totiž jen jedním z mnoha. Ale kdyby bylo možné zeptat se ho bezprostředně, co se stalo onoho časného rána, paralely k tomu, co se událo současně po celé zeměkouli, by bývaly byly zjevné. A možná by rybářův pohled na věc právě proto, že pramenil z té naivní části světa, odhalil celou řadu komplexních souvislostí. Jenže ani Juan Narciso Ucañan, ani Tichý oceán na severním pobřeží Peru žádné svědectví nepodali. Ucañan zůstal němý jako ryby, které lovil celý svůj život. Když jsme pak na něj konečně narazili ve statistikách, události mezitím pokročily do dalšího stadia a nahodilé výpovědi o Ucañanově osudu už nikoho dvakrát nezajímaly.

Zvlášť když ani před 14. lednem neexistoval nikdo, kdo by se o něj mohl nějak zvlášť zajímat.

Aspoň takhle to viděl sám Ucañan, jenž měl pramalou radost z toho, že se z Huanchaka během let stal mezinárodně žádaný ráj mořského koupání. Neměl nic z toho, když naprosto cizí lidé věřili, že svět je v pořádku tam, kde domorodci vyrážejí na moře v archaicky působících člunech pletených ze sítiny. Archaické bylo spíš to, že vůbec ještě vyplouvali. Většina jeho krajanů si vydělávala na živobytí v plovoucích fabrikách na chytání ryb nebo v továrnách na rybí moučku a rybí tuk. Díky nim stálo Peru navzdory ubývajícím hejnům ryb pořád v čele světového žebříčku rybářských velmocí spolu s Chile, Ruskem, USA a asijskými tygry. Navzdory El Niñu se Huanchaco rozrůstalo všemi směry, hotely se kupily jeden na druhý a tomu bez rozmyslu padaly za oběť poslední zbytky přírody. Všichni koneckonců přece jen dělali svou práci. Všichni kromě Ucañana, kterému nezbylo víc než jeho malebný člunek „caballito“ – „koníček“, jak jej kdysi nadšení conquistadoři pojmenovali pro jeho svéráznou konstrukci. Ale jak to vypadalo, ani caballitos tu už dlouho nebudou.

Nové tisíciletí se zjevně rozhodlo Ucañana vyloučit.

Ten mezitím ztratil vládu nad svými pocity. Na jedné straně se cítil trestán. Trestal ho El Niño, který se do Peru navracel odnepaměti a proti němuž člověk nic nezmohl. Zdálo se mu, že je trestán i ochránci životního prostředí, kteří na kongresech vykládali o nadměrném rybolovu a záhubě moří. Výsledkem bylo, že politici zvolna otáčeli hlavy směrem k provozovatelům rybářských flotil a zírali na ně, dokud jim nedošlo, že vlastně civí do zrcadla. Poté se jejich pohledy stočily na Ucañana, jenž za ekologickou katastrofu rozhodně nemohl. Nikoho se přece neprosil o plovoucí továrny ani o japonské a korejské trawlery, které za pásmem dvou set námořních mil čekaly jen na to, aby se přiživily na místních rybách. Ucañan nenesl za nic z toho vinu, ale už tomu sám přestával věřit. To byl druhý mizerný pocit, který se v něm usazoval. Jako by to byl on, kdo z moře těží miliony tun makrel a tuňáků.

Bylo mu dvacet osm let a byl jedním z posledních představitelů svého druhu.

Všech pět jeho starších bratrů pracovalo v Limě a o něm si mysleli, že je padlý na hlavu, když je ochoten vyplouvat se svým člunem, který nebyl o moc víc než jakýsi předchůdce surfovacího prkna, aby ve zpustošených pobřežních vodách čekal na bonitos a makrely, které nepřicházely. Bratři mu neustále vysvětlovali, že mrtvému už nikdo život nevdechne. Jenže šlo o dech jeho otce, který vyrážel na moře navzdory blížící se sedmdesátce. Každopádně ještě před pár týdny. Teď otec ležel doma, sužoval ho zvláštní kašel a skvrny v obličeji a zdálo se, že pomalu ztrácí rozum. Juan Narciso se upnul k myšlence, že starce udrží naživu, když on bude držet při životě tradici.

Šáchorové čluny používali Ucañanovi předci, Indiáni Yunga Moche, tisíc let už dávno předtím, než do země přišli Španělé. Předkové obývali pobřežní krajiny od dalekého severu až dolů k dnešnímu městu Pisco a zásobovali rybami mohutnou metropoli Chan Chán. Tehdy bylo okolí bohaté na pobřežní bažiny wachaques, jež byly zásobárnou sladké vody z podzemních pramenů. Zde rostl šáchor, z něhož Ucañan a jemu podobní pořád ještě vázali své caballitos úplně stejně jako jejich dávní předkové. Postavit caballito vyžadovalo zručnost a vnitřní klid. Konstrukce byla jedinečná. Při tří až čtyřmetrové délce a s do výšky zvednutým obloukem přídě byl svazek rohoží lehký jako pírko a prakticky nepotopitelný. Tisíce takových člunů kdysi brázdily vlny kolem pobřeží kraje nazývaného „Zlatá ryba“, protože se i ve špatných dnech vracely s bohatší kořistí, než o jaké se mužům jako Ucañan zdálo v těch nejodvážnějších snech.

Jenže i bažiny mizely a s nimi také šáchor.

S El Niñem se aspoň dalo počítat. Každých pár let se v době kolem Vánoc ohřál jinak studený Humboldtův proud následkem vynechaných pasátních větrů. Vinou toho nepřinášel potravu, makrely, bonitos ani sardele se v něm vůbec neukázaly, protože tam neměly co žrát. Ucañanovi předkové tento jev nazvali El Niño neboli „Ježíšek“. Někdy Ježíšek vynechal, někdy jen trochu zmátl přírodu, ale vždy jednou za čtyři nebo pět let se na člověka snesl trest boží, jako kdyby chtěl lidské plémě vyhladit. Tornáda, třicetinásobné množství srážek a smrtící laviny bláta, a pokaždé přicházely o život stovky lidí. El Niño se objevil a zase odešel, a vždycky tomu tak bylo. Člověk se s ním nemohl spřátelit, ale nějak se podle něj zařídit dokázal. Avšak od doby, kdy bohatství Pacifiku končilo ve vlečných sítích obrovských tak, že by se na plochu zátahu jedné z nich naskládalo dvanáct jumbo jetů, nepomáhaly už ani modlitby.

Možná jsem opravdu hloupý, honilo se Ucañanovi hlavou, zatímco příboj houpal jeho caballitem. Jsem hlupák a jsem vinen. Všichni neseme vinu, protože jsme si zadali s křesťanským patronem, který nedělá nic ani proti El Niño, ani proti rybářským trustům a státním smlouvám.

Dřív jsme v Peru měli šamany, pomyslel si. Ucañan znal z vyprávění, co archeologové našli v chrámech předkolumbovské éry u města Trujillo, hned za Měsíční pyramidou. Devadesát koster mužů, žen a dětí, všichni byli ubiti nebo probodeni. V zoufalém pokusu zastavit blížící se potopu v roce 560 obětovali vysocí kněží životy devadesáti lidí a El Niño skutečně odešel.

Koho by museli obětovat dnes, aby zastavili drancování moří?

Ucañan se zděsil své vlastní myšlenky. Byl dobrý křesťan. Miloval Ježíše Krista a uctíval svatého Petra, patrona rybářů. Prožíval pokaždé celým srdcem jeho svátek, kdy dřevěného světce vozili na člunu od vesnice k vesnici. A přece! Dopoledne se sice všichni hrnuli do kostela, ale večer to pak pořádně roztočili. Šamanismus bujel na plné obrátky.

Vždyť který bůh dokáže pomoci tam, kde i sám Ježíšek ujišťuje, že s novou bídou rybářů nemá nic společného a jeho vliv se vyčerpává ve zmatku přírody a jejích ničivých silách – a všechno ostatní je pěkně prosím věcí politiků a lobbistů?

Ucañan vzhlédl k nebi a přimhouřil oči.

Nebe slibovalo nádherný den.

Severní pobřeží Peru se v okamžiku změnilo v nádhernou idylu. Už několik dní nebyl na obloze vidět ani mráček. Surfaři takhle časně ráno ještě vyspávali. Ucañan spolu s tuctem dalších rybářů pádloval už půl hodiny proti něžně dorážejícím vlnám. Všichni vyrazili před úsvitem. Slunce, které se nyní objevilo za horami v mlžném oparu, zalilo moře pastelovým světlem. Nekonečná dálka, dosud ještě spíše stříbřitá, se začala měnit v jemnou modř. Na obzoru již bylo možné tušit siluety obrovských nákladních lodí, které mířily do Limy.

Krása nadcházejícího jitra však na Ucañana neudělala žádný dojem. Sáhl za sebe a podal si calcal, tradiční červenou síť rybářů caballitos. Je několik metrů dlouhá a kolem dokola opatřená háky různých velikostí. Kritickým zrakem si prohlížel jemně utkaná oka. Dřepěl přitom přímo na rákosí své pletené lodičky, protože caballitos žádné vnitřní místo k sezení nemají, zato na zádi je velkorysý prostor pro výzbroj a síť. Před sebe napříč položil pádlo, rozpůlenou tyčku guayaquilského rákosu, jaké už nikdo v Peru nepoužíval. Patřilo jeho otci. Vzal si je, aby stařec vnímal sílu, kterou jím Juan Narciso zabírá ve vodě. Každý večer, co byl otec nemocný, mu syn vkládal pádlo do levé i pravé ruky, aby pocítil pokračování tradice, a tím i smysl života.

Doufal, že otec pozná, čeho se dotýká. Svého syna už nepoznával.

Ucañan dokončil prohlídku calcalu. Zkontroloval ho už na pevnině, ale sítě byly vzácností a musela se jim věnovat náležitá péče. Ztráta sítě znamenala konec. Ucañan stál rád na straně těch, kdo v pokeru o zbylé zdroje Pacifiku prohrávali, ale neměl ani v nejmenším v úmyslu prohrát kvůli sebenepatrnější nedbalosti, a už vůbec ne zařadit se mezi ty, kdo se svěřovali láhvi. Co nemohl snést, byl pohled na zoufalce, kteří své čluny a sítě nechali chátrat. Ucañan věděl, že kdyby takovou vyhaslou tvář spatřil v zrcadle, nepřežil by to.

Ohlédl se. Po obou stranách se dobrý kilometr od pláže rozprostíralo pole s malou flotilou caballitos, která jako on vyrazila dnes ráno. Koníčci dnes netančili na vlnách jako jindy. Vlnění bylo téměř neznatelné.

Příští hodiny stráví rybáři na moři, ozbrojeni téměř fatalistickou trpělivostí. Mezitím se přidružily větší čluny ze dřeva a také jeden trawler, který projel kolem nich a směřoval dál, na otevřené moře.

Ucañan nerozhodně přihlížel, jak muži a ženy jeden po druhém spouštějí do vody své calcaly a pečlivě dbají na to, aby byly pevně připou-tány lanem ke člunu. Červené kulaté bóje poskakovaly na hladině. Ucañan věděl, že i jeho čas nadešel, ale pomyslel na minulé dny a nedělal nic. Jenom dál nepřítomně zíral.

Pár sardinek, to bylo všechno.

Sledoval pohledem zmenšující se trawler. I tento rok se dostavil El Niño, ale ve srovnání s jinými byl celkem neškodný. Pokud se drží v mezích, El Niño někdy ukazuje svou druhou tvář. Úsměvnou a dobrotivou. Nalákáni příjemnými teplotami zabloudí do Humboldtova proudu, který je jim za normálních okolností nepříjemný, velcí tuňáci žlutoploutví a žraloci kladivouni. Sice pak i těch pár malých ryb skončí v jejich žaludcích místo v sítích rybářů, ale člověk nemůže mít všechno. Kdo za takového dne vyrazil dál na moře, měl šanci vrátit se domů s jedním z těch pořádných kousků.

Jenže to byly zbytečné úvahy. Rybáři na caballitos nevyplouvali tak daleko. Ve skupině, která jim skýtala ochranu, se několikrát odvážili až deset kilometrů od pevniny. Koníčci vzdorovali silnému vlnobití, jednoduše jeli přes hřebeny vln. Problémem tam daleko bylo proudění. Když bylo silné a vítr navíc foukal od pevniny, rybář musel pořádně napínat svaly, aby dopádloval zpátky na břeh.

Někteří se už nevrátili.

Ucañan seděl rovně jako svíčka na spleteném šáchoru a ani se nepohnul. V ranním světle začínalo čekání na hejna ryb, která se ani dnes neměla objevit. Pátral ve stopě po trawleru. Byly časy, kdy mohl bez námahy dostat práci na velké lodi nebo v továrně na rybí moučku. Ale po zničujících El Niños počátkem devadesátých let ztráceli zaměstnání dokonce i tovární dělníci. Velká hejna sardelí se už nikdy nevrátila.

Co si měl počít? Nemohl se už ani jeden den vrátit bez úlovku.

Mohl bys přece učit señoritas surfovat.

Taková alternativa se nabízela. Práce v jednom z těch nesčetných hotelů, pod jejichž nadvládou se staré Huanchaco scvrkávalo. Dělat turistům rybářského průvodce. Nosit legrační sáčko a míchat koktejly.

Nebo se starat, aby zhýčkané Američanky řičely rozkoší. Při surfování, vodním lyžování a pozdě večer na pokoji.

Jenže v den, kdy by se Juan odstřihl od minulosti, by otec zemřel. Třebaže už starce opouštěl rozum, určitě by nějak vytušil, že i jeho nejmladší ztratil víru.

Ucañan sevřel pěsti, až mu zbělely klouby. Pak se chopil pádla a odhodlaně, plnou silou začal sledovat mizející trawler. Jeho pohyby byly prudké a rázné vztekem. S každým ponořením pádla se vzdálenost od ostatních caballitos zvětšovala. Postupoval rychle kupředu. Dnes ho, a to věděl, nebudou omezovat při návratu žádné nečekané nárazové vlny, žádné zrádné proudění, žádný prudký severozápadní vítr. Když to neriskne dnes, tak už nikdy. V hlubokých vodách tu pořád ještě byli tuňáci, bonitos a makrely, a ty ryby tu nebyly jen pro trawlery. Patřily i jemu.

Po hodné chvíli se zarazil a ohlédl zpátky. Huanchaco se svými natěsnanými domy se zmenšilo. Kolem sebe viděl jen vodu. Žádné caballitos, jejichž majitelé by následovali Ucañanova příkladu. Malá flotila zůstala daleko vzadu.

Dřív jsme měli v Peru jednu poušť, vyprávěl kdysi otec. Tu ve vnitrozemí. A teď máme pouště dvě. Tou druhou je moře přede dveřmi našeho domu. Stali jsme se obyvateli pouště, kteří se bojí deště.

Byl pořád ještě příliš blízko.

Zatímco dál pádloval mocnými údery do vody, Ucañan cítil, jak se mu vrací stará sebedůvěra. Najednou měl skvělou náladu a představoval si, jak jede na svém koníčku po nekonečných vodách tam, kde zpod jejich povrchu po tisících vystřelují stříbřitě lesklé hřbety ryb, jiskřivé kaskády ve slunečním svitu, z hlubin se vynořují velryby a vyskakují mečouni. Záběry pádlem ho jeden za druhým unášely pryč, daleko od zápachu zrady. Ucañanovy paže se pohybovaly jakoby samy od sebe, a když konečně nechal pádlo ponořené ve vodě a znovu se ohlédl, rybářská vesnice byla už jen hranatou siluetou s bílými puntíky všude kolem. To se ve slunci lesklo neustále se šířící pozlátko nové doby – hotely.

Ucañan cítil, jak se ho zmocňuje bázeň. Tak daleko se ještě nikdy předtím neodvážil. Nejen na caballitu. A Bůh ví, že bylo něco jiného stát nohama na palubě skutečné lodi než mít pod zadkem špičatý zobák ze sítiny. Ranní opar nad vzdáleným městem ho možná šálil, ale mezi ním a Huanchakem se určitě rozprostíralo dobrých dvanáct kilometrů, a možná ještě víc.

Byl sám.

Ucañan se na okamžik zarazil. Vyslal krátkou modlitbu ke svatému Petrovi, aby ho šťastně a ve zdraví vrátil domů s lodí plnou ryb. Pak se zhluboka nadechl slaného ranního vzduchu, vytáhl zezadu calcal a beze spěchu ho nechal klouzat do vody. Oka s háčky mizela jedno po druhém ve skelné temnotě, až se kolem caballita pohupovaly jenom červené bóje.

Co se mohlo stát? Počasí bylo krásné, a krom toho Ucañan věděl naprosto přesně, kde se nachází. V bezprostřední blízkosti se z mořského dna tyčil masiv ztuhlé lávy, malý, rozeklaný horský pás. Jeho vrcholy sahaly až těsně pod hladinu. Na nich sídlily mořské sasanky, mušle a krabi. A bezpočet malých ryb v jeho proláklinách a rozsedlinách. Ale připlouvaly sem rovněž velké ryby jako tuňáci, bonitos a mečouni, kteří zde lovili. Pro trawlery to tu bylo nebezpečné, protože mohly narazit a poškodit se o ostré útesy, a tahle oblast navíc nebyla natolik vydatná, aby se v ní vyplatilo lovit ve velkém.

Pro odvážného jezdce na caballitu to však bylo víc než dost.

Ucañan se toho dne poprvé usmál. Houpal se nahoru a dolů. Vlny zde byly o něco větší než blízko u pobřeží, ale na svém plavidle měl pořád ještě pohodlí. Protáhl si údy a zamhouřil oči proti slunci, jež bledě žluté vyšlo nad horami. Pak se znovu chopil pádla a několika rázy dovedl svého caballita do proudu. Nato si dřepl a narovnal se, aby další hodinu pozoroval bóji, která se pohupovala na vodě kousek od člunu.

Za necelou hodinu chytil tři bonitos. Tučné ryby se leskly v otevřeném nákladním prostoru jeho caballita.

Ucañanovi se zvedla nálada. To bylo lepší než všechen úlovek za poslední čtyři týdny… Klidně by se teď mohl vrátit, ale když už tu jednou byl, zrovna tak dobře může vyčkávat dál. Den začal skvěle a možná skončí ještě lépe.

Mimoto by nevěděl, co s časem.

Zatímco jel na svém caballitu pohodlně podél útesů, popouštěl šňůru calcalu a díval se, jak se pohupující se bóje vzdalují, neustále pátral pohledem po světlých místech, kde vyčnívaly skály až k hladině.

Bylo nezbytné udržet dostatečný odstup, aby se o ně síť nezachytila. Ucañan zívl.

Na laně bylo cítit lehké poškubávání.

V následujícím okamžiku bóje zmizela ve změti vln. Pak se vynořila, vymrštila se vzhůru a znovu byla stržena dolů.

Ucañan popadl lano. To se však napnulo a sedřelo mu kůži na dlaních. Ucañan zaklel. Vtom se jeho caballito převrátil na stranu. Ucañan pustil lano, aby neztratil rovnováhu. Bóje se červeně blyštěla hluboko ve vodě. Lano bylo napnuté jako tětiva luku a stahovalo záď malého rákosového člunu dolů.

Co se to u všech čertů děje?

Něco se muselo dostat do sítě. Něco velkého a těžkého. Třeba mečoun. Jenže mečoun by byl vyvinul větší tempo a caballita strhl s sebou. Ať už však v okách sítě uvízlo cokoli, chtělo to dolů.

Ucañan se znovu pokusil popadnout lano. Člunem opět něco škublo. Ucañana to strhlo dopředu a přistál ve vlnách. Při potopení se mu dostala voda do plic. Když se vynořil, kašlal a plival a uviděl, že jeho caballito je napůl ponořený. Špičatá příď trčela vzhůru. Z nákladního prostoru se svezli do moře tři ulovení bonitos. Pohled na mizející ryby ho zalil vztekem a hořkostí. Byly ztracené! Nemohl se za nimi potopit, protože měl plné ruce práce, aby zachránil člun, a tím i sám sebe.

Dopolední úlovek. Všechno bylo zbytečné!

Kousek dál se pohupovalo pádlo. Nevěnoval mu pozornost, může si pro něj doplavat později. Vší silou se obtočil kolem přídě a pokusil se ji stlačit dolů. Jenže tím se dostal pod vodu i se člunem, který byl beznadějně stahován do hloubky. Horečnatě přeručkoval po hladkém šáchoru k zádi. Jeho pravice šmátrala v nákladním prostoru, až nahmátla, co hledal. Díky, svatý Petře! Ucañanův nůž nevypadl do moře a zůstala tam i potápěčská maska, což byla vedle calcalu jeho druhá vzácnost.

Jediným pohybem přeřízl lano.

Caballito začal ihned stoupat vzhůru a otáčel Ucañanem kolem své osy tak, že ten viděl nad sebou kroužit nebe. Znovu se dostal hlavou pod vodu a pak konečně s hekáním zůstal ležet ve člunu, který se líně pohupoval, jako by se nic nestalo.

Narovnal se, celý zmatený. Po bóji nikde ani stopy. Pak začal hledat pádlo. To plavalo na vlnách kousek od něj. Ucañan k němu doplul poháněje člun rukama a přitáhl si ho. Položil ho před sebe a začal zkoumat nejbližší okolí.

Tady byly, ty světlé skvrny v křišťálové vodě!

Ucañan klel dlouho nahlas a bez ustání. Dostal se moc blízko k podmořským útvarům a calcal se o ně zachytil. Žádný div, že ho to táhlo dolů. To zatracené idiotské denní snění, kterému se oddával! A kde byla síť, tam byla samozřejmě i bóje. Nemohla se vynořit, protože je přivázaná k uvízlé síti.

Ucañan přemýšlel.

Ano, takhle se to muselo stát. Přesto žasl nad silou, která ho jen o vlásek nestrhla do záhuby. Jako jediné přijatelné vysvětlení mu připadalo, že ho o síť připravil útes pod hladinou, ale pochybnosti v něm přetrvávaly.

Síť byla ztracena!

Nesmí ztratit síť.

Rychlými záběry se s člunem vrátil tam, kde se odehrálo krátké drama. Pátral pohledem dole pod sebou a pokoušel se v čiré vodě něco rozeznat. Ale kromě jasných míst bez pevných obrysů neviděl nic. Po síti a bóji ani památky.

Bylo to skutečně tady?

Ucañan byl námořník. Na moři strávil celý život. I bez technického vybavení věděl, že je na správném místě. Tady musel odříznout lano, aby zachránil člun před zničením. A někde tady dole je i síť.

Měl by si pro ni dojít.

Myšlenka, že se pro ni bude muset potopit, však byla všechno, jen ne příjemná. I když byl výtečný plavec, v zásadě se – tak jako většina rybářů – vody štítil. Skoro žádný rybář nemiloval moře doopravdy. Moře rybáře vyzývalo každý den znovu a mnozí z těch, kdo celý život rybařili, by bez něj nedokázali žít. Ale s jeho všudypřítomností se jim také nežilo dvakrát dobře. Moře spotřebovávalo jejich životní sílu. Po každém zátahu na ryby si z ní vzalo něco pro sebe a v přístavních zapadácích zanechávalo vyprahlé, zamlklé postavy, které už od života nic nečekaly.

Ale Ucañan měl přece poklad! Dárek od jednoho turisty, s nímž měl co do činění někdy loni. Vytáhl ze zádě potápěčskou masku, plivl na ni a pečlivě rozetřel sliny, aby se mu pod vodou nezamžila. Pak ji opláchl v mořské vodě, přitiskl na obličej a utáhl řemínek vzadu na hlavě. Byla to poměrně drahá maska z měkkého, přilnavého latexu. Dýchací přístroj nebo aspoň šnorchl neměl, ale nic takového ani nepotřeboval. Dokázal nabrat do plic dostatečné množství vzduchu, aby se mohl potopit pořádný kus pod hladinu a uvolnit síť.

Uvažoval, jak velké hrozí nebezpečí, že ho napadne žralok. Ale všeobecně se v těchto šířkách nevyskytovaly exempláře, které by byly člověku nebezpečné. Ojediněle zde byli spatřeni kladivoun, mako a žralok sleďový, kteří rybářům ničili sítě, ale to bylo stejně dál na volném moři. Velcí bílí žraloci se u pobřeží Peru neobjevovali. Mimoto byl rozdíl potápět se ve volné vodě a v bezprostřední blízkosti skal a útesů, které skýtají jisté bezpečí. A určitě to nebyl žralok, kdo měl na svědomí jeho síť, uvažoval Ucañan.

Zavinil si to svou vlastní nedbalostí. To je všechno.

Napumpoval do plic vzduch a skočil po hlavě do vln. Bylo důležité dostat se co nejrychleji dolů, protože jinak by ho vzduch v plicích držel nahoře jako balon. Tělo svisle dolů, hlavou napřed se vzdaloval hladině. Jestliže se ze člunu voda zdála temná a neproniknutelná, tady dole se mu otevřel světlý a přátelský svět s jasným výhledem na vulkanické útesy, které se zde táhly v délce několika set metrů. Skály byly pokropeny slunečním světlem. Ryby Ucañan neviděl, ale ty ho teď ani nezajímaly. Hledal na skalním útvaru svůj calcal. Příliš dlouho se zde zase zdržovat nemohl, pokud nechtěl riskovat, že mu vlny odnesou caballita moc daleko. Jestli ho v příštích vteřinách nenajde, bude se muset vynořit a potopit znovu.

Ale i kdyby se o to měl pokoušet desetkrát! I kdyby to mělo trvat půl dne. Bez sítě se vrátit nemůže.

Pak uviděl bóji.

V hloubce deseti nebo patnácti metrů se vznášela nad rozeklaným výčnělkem. Síť visela přímo pod ním. Zdálo se, že je zaháknutá na více místech. Oka sítě obklopovalo hejno malých rybiček, které se rozprchly, když se Ucañan přiblížil. Ten se ve vodě postavil, šlapal nohama a pokoušel se uvolnit uvízlý calcal. Proudění nadouvalo jeho nezapnutou košili.

Překvapilo ho, že je síť úplně roztrhaná.

Nechápavě zíral na dílo zkázy. Tohle snad přece nemohly způsobit jenom skály.

Pro všechno na světě, co to tady řádilo?

A kde je to něco právě teď?

Zmocňoval se ho neklid, když vyprošťoval síť. Vypadalo to, že ji bude spravovat dlouhé dny. Začal mu docházet vzduch. Najednou to asi nezvládne, ale i zničený calcal pořád ještě představuje nějakou hodnotu.

Raději toho nechal.

Nemá to cenu. Vynoří se, poohlédne se po caballitu a pak se potopí ještě jednou.

Zatímco takhle uvažoval, kolem něj se udály změny. Ucañan si napřed myslel, že slunce zakryl mrak. Tančící světelné skvrny zmizely ze skal, jejich struktury a rostliny už nevrhaly stín…

Ucañan se zarazil.

Jeho ruce, síť a vůbec všechno ztratilo barvu a zesinalo. Tak náhlý přechod se nedal vysvětlit mrakem. Nebe se nad Ucañanem zatmělo během pár vteřin.

Pustil calcal a podíval se nahoru.

Kam až dohlédl, všude se těsně pod hladinou stahovalo hejno blyštivých ryb dlouhých jako paže. Ucañan samým úžasem vypustil část vzduchu z plic. Ten perlil nahoru. Kde se tu najednou vzalo tak obrovské hejno? ptal se sám sebe. Nikdy předtím nic takového neviděl. Těla ryb se zdála téměř nehybná, jen tu a tam se mrskla ocasní ploutev nebo některá ryba přeplula z jednoho místa na druhé. Pak najednou hejno provedlo korekturu své pozice o několik málo stupňů. Pohnuly se všechny ryby kolektivně a naráz a jejich těla se ještě víc semkla.

Bylo to vlastně typické chování hejna, ale něco tu nesouhlasilo. Nebylo to však chování ryb, co Ucañana zmátlo. Byly to ryby samotné.

Bylo jich zkrátka strašně moc.

Ucañan se otočil kolem své osy. Kam až dohlédl, do nekonečna se rozprostíralo obrovské množství ryb. Zaklonil hlavu a pohlédl vzhůru. Škvírou mezi rybami uviděl stín svého caballita, jak se rýsuje v křišťálové vodě. Poté se mu zavřel i tento poslední výhled. Nastala ještě větší tma a zbytek vzduchu ho bolestivě pálil v plicích.

Koryfeny, říkal si a nic nechápal.

V jejich návrat se už sotva kdo odvážil doufat. Ucañan by se měl radovat. Koryfeny velké se na trhu dobře platily a plná síť by na nějakou dobu zajistila obživu pro rybáře i jeho rodinu.

Ale Ucañan nepociťoval radost. Místo ní ho přepadl plíživý děs.

To hejno bylo neuvěřitelné. Sahalo od horizontu k horizontu.

Byly to makrely, co zničilo jeho calcal? Hejno koryfen? Ale jak by to bylo možné?

Musíš nahoru, vzpomněl si.

Odrazil se nohama od skály. Aby si uchoval vnitřní klid, stoupal pomalu, vypouštěl zbytky vzduchu a snažil se mít všechno pod kontrolou. Jeho tělo směřovalo proti stěsnaným rybím tělům, jež ho oddělovala od povrchu vodní hladiny, od slunečního záření a od jeho člunu. V hejnu mezitím ustal jakýkoli pohyb, proměnilo se v tupě hledící masu lhostejnosti. A přesto měl Ucañan pocit, že se všechny ty ryby vynořily z ničeho jen kvůli němu, jako by tu na něj čekaly.

Snaží se mě zadržet, blesklo mu hlavou. Chtějí mi zabránit, abych se dostal ke člunu.

Vtom jím projel studený děs. Srdce se mu rozbušilo.

Už nemyslel na svou rychlost, ani na roztrhaný calcal a bóji, ba ani svému caballitu nevěnoval jedinou myšlenku. Myslel jenom na to, jak prorazit onu děsivou neprostupnost nad sebou, jak se dostat zpátky nad hladinu, na světlo, do svého živlu, do bezpečí.

Několik ryb uhnulo stranou.

Z jejich středu se k Ucañanovi cosi vlnilo jako had.

Po hodné chvíli se zvedl vítr.

Na obloze dosud nebyl ani mráček. Byl pořád ještě nádherný den. Příboj rozhodně nezesílil do takové míry, aby to muži v malém člunu mohlo být nepříjemné.

Ale žádného muže nebylo vidět.

Nikde široko daleko.

Jen caballito, jeden z posledních svého druhu, který byl pomalu unášen na širé moře.

První díl

Anomálie

Zatím druhý anděl vylil koflík svůj na moře, a všechno učiněno jest jako krev umrlého, a všeliká duše živá v moři umřela. Potom třetí anděl vylil koflík svůj na řeky a na studnice vod, i obráceny jsou v krev. I slyšel jsem anděla vod, řkoucího: Spravedlivý jsi, Pane…

Zjevení Janovo, kapitola 16

Na chilské pobřeží bylo minulý týden vyplaveno obrovské, nedefinovatelné mrtvé tělo, které se na vzduchu rychle rozkládalo. Podle sdělení chilské pobřežní stráže se u této beztvaré hmoty jedná pouze o malou část větší hmoty, jež byla předtím spatřena, jak je unášena vodou. Chilští odborníci nenašli žádnou kost, kterou by obratlovec v tomto stavu ještě mohl mít. Hmota byla příliš veliká na kůži z velryby, a ani tak nepáchla. Dle dosavadních poznatků překvapivě vykazuje paralely s takzvanými globstery. Tyto rosolovité hmoty jsou opakovaně vyplavovány na některé části pobřeží. Avšak z kterého druhu zvířete pocházejí, to se můžeme jen dohadovat.

CNN, 17. dubna 2003

4. března

Trondheim, pobřeží Norska

Pro vysoké školy a výzkumná střediska bylo město až příliš útulné. Zvlášť v Bakklandetu nebo na Mollenbergu nemohlo ani za nic docílit obrazu technologické metropole. V pestré idyle modernizovaných dřevěných domů, parků a venkovsky působících kostelů, domů na kůlech u řeky a pitoreskních zadních dvorů, se cit pro pokrok úplně ztratil, přestože NTNU, největší norská technická univerzita, stála hned za rohem.

Sotva které město v sobě dokázalo skloubit minulé a budoucí tak geniálně jako Trondheim. Právě proto se Sigur Johanson cítil tak šťastný, že může bydlet v mollenbergské Kirkegatě, kde jako by se zastavil čas, v přízemí okrového domečku s lomenicovou střechou, bíle natřeným vnějším schodištěm a dveřním překladem, při pohledu, na nějž by každému hollywoodskému režisérovi vyhrkly slzy. Třebaže vděčil osudu za to, že ho svázal s biologií moře a tím i s jedním z nejsoučasnějších oborů lidského konání, teď a tady ho zajímalo jen velice málo. Johanson byl vizionář a jako všichni vizionáři planul nadšením jak pro všechno nejnovější, tak pro ideály minulosti. Jeho život se nesl v duchu Julesa Vernea. Nikdo nedokázal výstižněji vědomě spojit žhavý dech věku strojů, bytostnou rytířskost a touhu po nemožném jako tento veliký Francouz. Přítomnost byla jenom šnek, jenž s sebou ve svém domečku vláčí tlak nutnosti a věci profánní. Pro ty v mikrokosmu Sigura Johansona nebylo místa. Johanson přítomnosti sloužil, věděl, co od něj požaduje, obohacoval její fundus a pohrdal jí za to, jak s ním nakládá.

Když onoho pozdního dopoledne seděl za volantem svého Jeepu a jel přes zimní Ovre Bakklandet do vědeckého areálu NTNU a po pravici měl výhled na bystrý tok Nidelvy, minulost si nárokovala právo na prodloužený víkend. Johanson pobýval v lesích a navštěvoval odlehlé vesnice, které se minuly s časem. V létě jezdil Jaguárem a v kufru měl piknikový koš s čerstvě upečeným chlebem, ve staniolu zabalenou paštiku z husích jater z lahůdkářství a láhev červeného tramínu, oblíbený ročník 1985. Co se sem Johanson přestěhoval z Oslo, přijal za vlastní celou řadu míst, kde se to nehemží turisty ani lufťáky z Trondheimu. Před dvěma lety ho náhoda přivedla na břeh skrytého jezera, kde narazil na malý venkovský domek, jenž potřeboval renovaci. Byl jím zcela uchvácen. Dopátrat se majitele ho stálo spoustu času – pracoval ve vedoucí pozici v norské státní společnosti pro těžbu ropy Statoil a bydlel zatím ve Stavangeru – ale o to rychleji pak proběhla transakce. Majitel byl rád, že se našel někdo, kdo se péče o dům chopí, a prodal ho za směšnou cenu. V následujících týdnech Johanson zaměstnal opravou domu několik Rusů pobývajících ilegálně v Norsku a ti mu ho dali do pořádku tak, aby odpovídal jeho představě venkovského sídla jakožto refugia podle vkusu bonvivánů devatenáctého století.

Zde, s výhledem na jezero, trávil dlouhé letní večery na verandě. Četl vizionářskou klasiku od Thomase Morea po Jonathana Swifta a H. G. Wellse, poslouchal Mahlera a Sibelia, hru na klavír Glenna Goulda a Celibidacovy nahrávky Ravelových symfonií. Opatřil si obsáhlou knihovnu a stejně jako cédéčka si pořizoval i své oblíbené knihy dvojmo, aby je měl po ruce, ať se nachází tu či onde.

Johanson přijížděl se svým vozem na mírně stoupající pozemek. Před ním stála hlavní budova NTNU, mohutná stavba z počátku dvacátého století, podobná zámku, pokrytá sněhovým popraškem. Za ní se rozprostíral vlastní areál univerzity s budovami pro výuku a laboratořemi. Celý prostor obývalo deset tisíc studentů a bylo to malé město samo pro sebe. Všude panoval čilý ruch. Johanson si blaženě povzdychl. Jak krásně bylo u jezera, jak inspirující byla samota! Minulé léto tam vzal několikrát s sebou asistentku vedoucího kardiologického oddělení a šli poměrně rychle hned na věc. Ale koncem léta Johanson prohlásil vztah za ukončený. Nechtěl se vázat, poté co si uvědomil realitu. Bylo mu šestapadesát, ona byla o třicet roků mladší. Na pár týdnů to bylo hezké, ale nepřicházelo to v úvahu pro život. Během něj Johanson beztak jen málokomu dovolil překročit svůj práh.

Zaparkoval na svém vyhrazeném místě a kráčel naproti do budovy přírodovědecké fakulty. Cestou do kanceláře se ještě jednou v myšlenkách vrátil k jezeru a téměř přehlédl Tinu Lundovou, jež stála u okna a otočila se, když vstoupil.

„Jdeš trochu pozdě,“ rýpnula si. „Bylo to červené víno, nebo tě někdo nechtěl pustit?“

Johanson se zašklebil. Lundová pracovala pro Statoil a pohybovala se toho času přednostně po výzkumných pracovištích Sintefu. Nadace Sintef patřila k největším nezávislým výzkumným zařízením v Evropě. Speciálně norský „offshore“ průmysl jí vděčil za několik průkopnických řešení. V neposlední řadě to byla i těsná spolupráce Sintefu a NTNU, co založilo věhlas Trondheimu jakožto střediska technologického výzkumu. Zařízení Sintefu byla roztroušena po celém trondheimském okolí. Lundová, jež v krátké době udělala strmou kariéru a stala se zástupkyní vedoucího projektu objevování nových zásob ropy, před pár týdny rozbila svůj stan v institutu mořských technologií Marintek, rovněž pobočce Sintefu.

Johanson si prohlížel její vysokou, štíhlou postavu, zatímco se soukal z kabátu. Tinu Lundovou měl rád. Před pár lety si už málem něco spolu začali, ale pak si v půli cesty tak nějak uvědomili, že bude lepší zůstat přáteli. Od té doby si povídali o své práci a šli se občas spolu najíst.

„Starý člověk se potřebuje vyspat,“ odvětil Johanson. „Dáš si kafe?“

„Jo, jestli tu nějaký je.“

Nahlédl do sekretariátu a objevil tam plnou konvici. Sekretářku nikde neviděl.

„Jenom s mlíkem!“ zavolala na něj Lundová.

„Já vím.“ Johanson nalil kávu do dvou velkých pohárků a do jejího přidal mléko. Pak se vrátil do kanceláře. „Já přece o tobě vím všechno. Copak jsi zapomněla?“

„Tak daleko ses nikdy nedostal.“

„Ne, díky bohu. Sedni si. Co tě sem přivádí?“

Lundová si vzala svou kávu, trochu z ní usrkla, ale k sezení se neměla.

„Myslím, že nějaký červ.“

Johanson zvedl obočí a přejel ji zkoumavým pohledem. Lundová mu ten pohled vrátila, jako by čekala jeho stanovisko dřív, než mu položí otázku. Bylo to pro ni typické. Měla značně netrpělivou povahu.

Johanson se napil.

„Ty myslíš?

Místo odpovědi vzala z okenního parapetu kontejner z matné oceli a postavila ho před Johansona na psací stůl. Kontejner byl uzavřený.

„Podívej se dovnitř!“

Johanson odjistil víko a odklopil ho. Kontejner byl do poloviny naplněn vodou a uvnitř plavalo něco dlouhého a chlupatého. Johanson si obsah pozorně prohlížel.

„Máš tušení, co to je?“ zeptala se Lundová.

Johanson pokrčil rameny.

„Červi. Dva kousky. Pěkní mackové.“

„To si myslíme taky, ale lámeme si hlavu, co je to za druh.“

„Však taky nejste biologové. Jsou to Polychaeta. Mnohoštětinatci, jestli ti to něco říká.“

„Já vím, co jsou Polychaeta.“ Ale pak zaváhala. „Mohl bys je prozkoumat a zařadit? Posudek potřebujeme co nejdřív.“

„Tak jo.“ Johanson se sklonil níž k malé nádrži. „Jak už jsem řekl, jsou to s konečnou platností mnohoštětinatci. Mimochodem pěkní, hezky pestří. Mořské dno je přece plné takových potvor, s čím si tedy lámete hlavu?“

„To kdybychom věděli.“

„Ani to nevíte?“

„Pocházejí z kontinentálního okraje. Z hloubky sedmi set metrů.“

Johanson se podrbal na bradě. Živočichové v kontejneru sebou trhli a otočili se. Chtějí žrát, uvědomil si. Jenže tady není nic, co by žrát mohli. Shledal pozoruhodným, že jsou vůbec ještě naživu. Většině organismů nedělá dobře, když se dostanou z hloubky takhle nahoru.

Johanson vzhlédl.

„Musím si je prohlédnout. Stačí zítra?“

„To by bylo fajn.“ Odmlčela se. „Bylo ti na nich něco nápadné, viď? Viděla jsem ti to na očích.“

„Možná.“

„Co to je?“

„To nemůžu s jistotou říct. Nejsem taxonom. Existují mnohoštětinatci všech možných barev a tvarů. Ani já je neznám všechny, a že jich znám hodně. Tady ti mi připadají jako… Jenže to právě nevím.“

„Škoda.“ Lundová se zakabonila. Ale pak se hned usmála. „A proč se do toho nepustíš hned? Mohl bys mi pak u oběda rovnou říct, na co jsi přišel.“

„Takhle narychlo? Co si vlastně myslíš, že tady dělám?“

„Nó…, teda když uvážím, v kolik hodin jsi dorazil, tak se tu určitě nepřetrhneš.“

Bylo to hloupé, ale měla pravdu.

„No tak jo,“ povzdychl si Johanson. „Sejdeme se v jednu v kavárně. Můžu si z nich kousek uříznout, nebo s nimi chceš navázat bližší přátelství?“

„Udělej, co uznáš za vhodné. Tak zatím, Sigure!“

Lundová vystřelila ven. Johanson se za ní díval a uvažoval, jestli to přece jenom nemohla být docela legrace, kdyby se bývali dali dohromady. Jenže Tina Lundová trávila život v poklusu, a to bylo příliš hektické pro někoho, kdo měl rád své pohodlí a nerad dobíhal za ostatními.

Prošel poštu, vyřídil plno zmeškaných hovorů a pak konečně dopravil kontejner s červy do laboratoře. Nebylo pochyb, že to jsou Polychaeta. Patří stejně jako pijavice do kmene Annelida, kroužkovců, a v zásadě nepředstavují žádnou složitou formu života. Zoology fascinují z úplně jiného důvodu. Polychaeta patří k nejstarším známým živočichům vůbec. Nálezy zkamenělin dokazují, že existují v téměř nezměněné formě od středního kambria, a to přece bylo před pěti sty miliony let. Zatímco v sladké vodě nebo ve vlhké půdě na ně narazíme jen zřídka, v hojném počtu obývají všechna moře a hloubky. Kypří sediment a slouží za potravu rybám a rakům. Většina lidí si je oškliví už proto, že konzervací v lihu ztrácejí své nádherné barvy. Naproti tomu Johanson v nich spatřoval přežívající zástupce dávno minulého světa, a to, co viděl, se mu jevilo jako výjimečně krásné.

Několik minut pozoroval v nádrži růžová těla s tykadlovitými výběžky a bílými chomáčky štětin. Pak jednoho červa po druhém pokropil roztokem chloridu hořečnatého, aby je relaxoval. Existují různé způsoby, jak červa usmrtit. Běžně se dávají do alkoholu, vodky nebo čirého aquavitu. Z pohledu člověka je to smrt v opojení, tedy ne právě nejhorší způsob loučení se životem. Ovšem červi to vidí jinak a v smrtelném boji se stahují do tvrdých chuchvalců, pokud se předtím nezrelaxují. K tomu právě slouží chlorid hořečnatý. Svaly živočichů ochabnou a následně si s nimi můžeme dělat, co chceme.

Johanson jednoho červa pro jistotu zmrazil. Vždycky je dobré mít jeden rezervní exemplář, kdyby chtěl v budoucnu provést genetickou analýzu nebo zkoumat stabilní izotopy. Druhého červa fixoval v alkoholu, znovu ho chvíli pozoroval a pak ho položil na pracovní plochu a změřil. Byl dlouhý skoro sedmnáct centimetrů. Potom ho podélně rozřízl a vyrazil ze sebe tiché hvízdnutí.

„Hochu, hochu,“ řekl si. „Ty máš ale pěkná kusadélka.“

I zevnitř ukazovala charakteristická stavba živočicha jednoznačně na kroužkovce. Sosák, který Polychaet při lapení kořisti dokáže bleskurychle vysunout, měl stočený uvnitř tělesné schránky. Byl osazený chitinovými čelistmi s vícero řadami nepatrných zubů. Johanson už viděl pěknou řádku podobných stvoření zvenčí i zevnitř, ale velikost těchto čelistí překonávala všechno, co doposud znal. Čím déle červa pozoroval, tím silněji v něm klíčilo podezření, že tento druh ještě nebyl evidován.

To je praktické, pomyslel si. Čest a sláva! Kdy se zas jednou podaří objevit nový druh?

Ale úplně jistý si ještě nebyl, a tak se odebral k intranetu. Chvíli bloudil v džungli dat a bylo to vskutku ohromující. Jednou tenhle červ existoval, a pak zase ne. Johanson začal být opravdu zvědavý. Byl natolik zaujat svou prací, že skoro zapomněl, proč vlastně živočicha zkoumá. Když se potom konečně pod skleněnými střechami univerzitních ulic hnal do kavárny, měl už čtvrt hodiny zpoždění. Vtrhl dovnitř, vypátral Lundovou u stolu v rohu a spěchal k ní. Seděla ve stínu palmy a mávala na něj.

„Promiň,“ řekl. „Čekáš dlouho?“

„Věčnost. Umírám hlady.“

„Mohli bychom si dát krůtí nudličky,“ navrhl Johanson. „Minulý týden je tu měli výtečné.“

Lundová přikývla. Kdo Johansona znal, ten věděl, že v otázkách chuti se na něj může plně spolehnout. Ona si k jídlu objednala kolu, on si dopřál sklenku chardonnay. Zatímco ji držel před nosem, jestli neucítí zápach po korku, Lundová se neklidně vrtěla na židli.

„Tak co?“

Johanson se trochu napil a mlaskl rty.

„Slušné. Svěží a výrazného charakteru.“

Lundová na něj pohlédla naprosto nechápavě a pak protočila panenky.

„No dobře.“ Odložil sklenku a přehodil nohu přes nohu. Bavilo ho napínat její trpělivost. Přinejmenším tehdy, když mu hned v pondělí ráno naložila práci, si natáhnout na skřipec zasloužila. „Annelida, třída Polychaeta, to už jsme věděli. Doufám, že nečekáš obsáhlou zprávu, protože to bude trvat týdny a měsíce. Předběžně bych oba tvé exempláře zařadil buď jako mutace, nebo jako nový druh. Nebo jako obojí, abych byl přesný.“

„Jsi všechno možné, jen ne přesný.“

„Promiň. Kde přesně jste je našli?“

Lundová mu popsala místo. Nacházelo se velký kus od pevniny tam, kde se norský šelf propadá do hlubokého moře. Johanson zamyšleně naslouchal.

„Můžu se zeptat, co tam děláte?“

„Zkoumáme tresky obecné.“

„Ohó! A ony ještě nějaké existují? Jak potěšitelné!“

„Nech si ty vtipy. Znáš přece ty problémy, když se snažíš dostat k ropě. Nechceme, aby nám pak předhazovali, že jsme něco zanedbali.“

„Stavíte ropné plošiny? Myslel jsem, že těžba klesá.“

„To teď není můj problém,“ odpověděla Lundová mírně podrážděně. „Můj problém je, jestli se tam vůbec dá stavět. Tak daleko v moři jsme ještě nikdy nevrtali. Potřebujeme vyzkoušet technické možnosti. Musíme dokázat, že nenarušujeme životní prostředí. Jdeme se tedy podívat, co všechno tam dole plave a jaké povahy je ekosystém, abychom mu nešlapali na paty.“

Johanson přikývl. Lundová se oháněla výsledky konference o Severním moři, uspořádané potom, co norské ministerstvo rybolovu upozornilo, že se denně do moře pumpují miliony tun zamořené technické vody. Ta se těží z mořského dna v nesčetných offshore zařízeních v Severním moři a před pobřežím Norska spolu s ropou, k níž byla po miliony let přimísena a za tu dobu nasycena chemikáliemi. Odpadní voda se při těžbě obyčejně jen mechanicky oddělovala od ropy a odváděla zpátky do moře. Po celá desetiletí tuto praxi nikdo nezpochybňoval, dokud norská vláda nezadala Oceánografickému institutu studii, jejíž kvintesence vyděsila stejnou měrou ochránce životního prostředí i ropné koncerny. Jisté substance odpadní technické vody poškozovaly rozmnožovací cyklus tresky obecné. Působily jako ženské hormony. Samčí ryby se stávaly neplodnými nebo měnily pohlaví. Mezitím se ukázalo, že jsou ohroženy i další druhy. Byl vznesen požadavek na okamžité zastavení těžby, což nutilo producenty zkoumat alternativy.

„To je v naprostém pořádku, když dokážete dohlédnout dál než na špičku vlastního nosu,“ řekl Johanson. „Čím dál, tím líp.“

„Ty seš mi teda pomocník,“ povzdychla si Lundová. „Každopádně když jsme se šťourali ve svahu, dostali jsme se dost hluboko. Provedli jsme seizmická měření a poslali robota do hloubky sedmi set metrů, aby tam pořídil obrázky.“

„Červů.“

„Byli jsme dokonale překvapeni. Vůbec jsme nečekali, že se tam dole budou vyskytovat.“

„Nesmysl. Červi jsou všude. A nad těmi sedmi sty metry? Taky jste je tam našli?“

„Ne.“ Lundová se netrpělivě vrtěla na židli. „Tak co je s těmi zatracenými potvorami? Ráda bych tu věc odložila ad acta, protože máme před sebou ještě obrovskou fůru práce.“

Johanson si podepřel bradu rukama.

„Problém s tvým červem je ten, že to jsou vlastně červi dva.“

Lundová nic nechápala.

„Samozřejmě. Přinesla jsem přece dva červy.“

„Tak jsem to nemyslel. Jde o živočišný rod. Jestli se nemýlím, patří k nedávno popsanému druhu, o kterém se doposud nic nevědělo. Byl objeven v Mexickém zálivu, kde se pohybuje po mořském dně a zjevně profituje z bakterií, které zas jako zdroj energie a růstu využívají metan.

„Říkáš metan?“

„Ano. A teď to začíná být napínavé. Tvoji červi jsou na svůj druh příliš velcí. Tedy, existují mnohoštětinatci měřící dva metry i víc. Ovšem jsou taky staří. Ale tohle je docela jiný kalibr a pochází odněkud úplně odjinud. Jestli jsou tví červi identičtí s těmi z Mexického zálivu, pak museli od svého objevení pořádně vyrůst. Tamti měří maximálně pět centimetrů, ti tvoji jsou třikrát větší. A kromě toho na norském kontinentálním svahu nebyli dosud popsáni.“

„To je zajímavý. Jak si to vysvětluješ?“

„Děláš si srandu? Já pro to nemám vysvětlení. Jediná odpověď, kterou ti můžu dát, je, že jste narazili na nový druh. Blahopřeju. Navenek se podobá mexickému ledovému červu, ale velikostí a jistými znaky zase úplně jinému druhu. Přesněji řečeno předku červa, o kterém jsme se domnívali, že už dávno vyhynul. Malá obluda z kambria. Jen mě udivuje…“

Johanson zaváhal. Ropné společnosti měly region pod lupou tak důkladně, že takhle veliký červ by jim musel být už dávno nápadný.

„Co tě udivuje?“ naléhala Lundová.

„No, buď jsme byli všichni úplně slepí, nebo tady ti tvoji kamarádi nikdy předtím nebyli. Možná pocházejí z ještě větší hloubky.“

„Což nás přivádí k otázce, jak se mohli dostat tak vysoko nahoru.“ Lundová se na chvíli odmlčela. Potom chtěla vědět: „Kdy tu zprávu můžeš mít hotovou?“

„Vidím, že už se zase stresuješ.“

„V žádným případě na tu zprávu nemůžu čekat měsíc!“

„No tak dobře,“ pozvedl Johanson konejšivě ruce. „Budu ty tvoje červy muset poslat kolem světa, ale na to mám koneckonců lidi. Dej mi dva týdny. A nepokoušej se smlouvat. Rychleji to při nejlepší vůli opravdu nejde.“

Lundová na to neřekla nic. Zatímco nepřítomně civěla, přinesli jim jídlo. Ale ani se ho nedotkla.

„A ti červi se živí metanem?“

„Bakteriemi požírajícími metan,“ opravil ji Johanson. „Ale to platí pro červa, o kterém se domnívám, že je příbuzný s tím tvým. Nemáme ještě žádný důkaz.“

„Jestli je větší než ten z Mexického zálivu, pak má taky větší hlad,“ zamudrovala si Lundová.

„Každopádně větší než ty,“ podotkl Johanson při pohledu na netknutý talíř. „Mimochodem, pomohlo by mi, kdybys mohla sehnat ještě další exempláře!

„O ty není žádná nouze.“

„Máte ještě nějaké?“

Lundová přikývla se zvláštním výrazem v očích. Pak se bez dalších řečí pustila do jídla.

„Asi tucet,“ odpověděla po chvíli. „Ale tam dole je jich mnohem a mnohem víc.“

„Kolik?“

„To bych musela hádat,“ udělala přestávku. „Ale řekla bych, že pár milionů určitě.“

12. března

Vancouver Island, Kanada

Dny ubíhaly, ale déšť neustával.

Leon Anawak si už ani nevzpomínal, v kterém roce naposledy pršelo takhle v jednom kuse. Díval se do dálky na jednotvárně hladký oceán. Obzor se jevil jako čára barvy rtuti mezi vodní plochou a mohutnými, nízkými mraky. Tam vzadu to vypadalo na přestávku v nepřetržitém dešti. Nic bližšího se nedalo říct. Zrovna tak se mohla zvednout mlha. Tichý oceán sesílal, co se mu zlíbilo, a nic předem neohlašoval.

Aniž by přestal sledovat linii obzoru, zrychlil Blue Shark a popojel dál dopředu. Zodiak, jak se říkalo velkým nafukovacím člunům se silným motorem, byl plně obsazen. Dvanáct lidí v overalech do deště, vyzbrojených dalekohledy a kamerami, to právě přestalo bavit. Vydrželi hodinu a půl v naději, že spatří plejtvákovce šedé a keporkaky dlouhoploutvé, kteří v únoru opouštějí teplé zátoky kolem Baja California a vody u Havaje a nastupují pouť do letních nalezišť potravy v Arktidě. Pokaždé přitom urazí šestnáct tisíc kilometrů tam a zpět. Jejich cesta vede z Pacifiku Beringovým a Čukotským mořem až k hranici, kde se kupí ledové kry, aby si v tomhle ráji nacpali břicha blešivci a garnáty. A až se dny opět začnou zkracovat, vydají se na dlouhou cestu zpátky do Mexika. Zde, chráněni před svým úhlavním nepřítelem – kosatkami – přivedou na svět mladé. Dvakrát ročně míjejí stáda obrovských mořských savců Britskou Kolumbii a vody u Vancouver Islandu. V těchto měsících bývají místa jako Tofino, Ucluelet a Victoria i jejich velrybí pozorovací stanice zcela vyprodané.

Ne tak letos.

Zástupci jednoho či druhého druhu by se byli museli už dávno ukázat a zapózovat před objektivy. Pravděpodobnost potkat zde touto dobou obří savce byla tak veliká, že Davies Whaling Station zaručovala pozorování velryb a v případě neúspěchu nabízela opakování zdarma. Nespatřit velrybu pár hodin se sice mohlo přihodit, ale celý den, to už byla vyložená smůla. Týden bez velryb už byl důvod k starostem. To se však ještě nikdy nestalo.

Tentokrát se ovšem zdálo, že se zvířata ztratila někde mezi Kalifornií a Kanadou. Ani dnes se žádné dobrodružství nekonalo. Kamery se opět zapakovaly a doma nebude o čem vyprávět, leda tak o plavbě podél půvabného skalnatého pobřeží, které prosvítalo v dešťových clonách.

Anawakovi, jenž byl zvyklý podávat ke všem pozorováním zasvěcený výklad, se už lepil jazyk na patro. Za poslední hodinu a půl odvyprávěl všechny místní historky a dal k lepšímu pár anekdot, aby nálada úplně nevyhasla. Začínalo mu připadat, že o velrybách a medvědech baribalech už nikdo nechce nic slyšet. Jeho zásoby zastíracích manévrů byly do dna vyčerpané. Hlavou se mu honila otázka po místě pobytu velryb. Měl by se spíš starat o pobyt platících turistů, ale vysvléknout se ze své kůže nedokázal.

„Vrátíme se,“ oznámil.

Rozhostilo se zklamané mlčení. Pro návrat skrz Clayoquot Sound budou potřebovat dobré tři čtvrtě hodiny. Rozhodl se, že odpoledne aspoň ukončí razantně. Zodiak byl vybaven dvěma nadupanými motory, které, vytočené do plných obrátek, zaručovaly jízdu na vysoké hladině adrenalinu. Poslední, co těm lidem Anawak ještě mohl nabídnout, byla rychlost.

Když se objevilo Tofino se svými domy na kůlech a molem u stanice, přestalo najednou pršet. Kopce a horský hřbet vypadaly jako vystřižené z šedivého papundeklu, vrcholy byly zahalené v páře a mracích.

Anawak pomohl pasažérům vystoupit, ale předtím zodiak uvázal. Schody k molu klouzaly. Na terase staniční budovy byli shromážděni další dobrodruzi, kteří své dobrodružství budou hledat marně. Anawak jim nevěnoval pozornost. Nepřipouštěl si starosti těch druhých.

„Jestli to takhle půjde dál, budeme muset přesedlat na něco jiného,“ řekla Susan Stringerová, když Anawak vstoupil do haly, kde se prodávaly jízdenky a suvenýry. Stála za pultem a rovnala prospekty do stojanu. „Můžeme třeba pozorovat veverky v lese, co říkáš?“

Whaling Station byl celkem příjemný bazar nacpaný výrobky uměleckých řemesel, suvenýry, oděvy a knihami. Susan Stringerová pracovala u Davies jako office manager. Jako kdysi Anawak, i ona si tu vydělávala na studia. Anawak promoval už před čtyřmi lety a zůstal Davies věrný jako skipper, kapitán a průvodce v jedné osobě. Letní měsíce minulých roků využil k tomu, aby napsal a vydal velice ceněnou knihu o inteligenci a sociální struktuře mořských savců, a svými spektakulárními experimenty si získal uznání odborného světa. Zatím s Anawakem zacházeli jako s vycházející hvězdou. Dostával zajímavé nabídky, lákali ho na štědře dotované posty, vedle nichž nenáročný život uprostřed přírody na Vancouver Islandu ztrácel na drsnosti. Věděl, že se ho dříve nebo později bude muset vzdát a přestěhovat se do jednoho z těch měst, odkud nabídky přicházely. Jeho další dráha byla předznamenaná. Bylo mu jednatřicet let. Brzy získá docenturu nebo badatelský post na některém velkém institutu, bude publikovat články v odborných časopisech, jezdit na kongresy a obývat hořejší patro domu, jehož základy budou otřásat dopravní špičky.

Začal si rozepínat svůj mundúr do deště.

„Kdyby se aspoň dalo něco dělat,“ řekl zasmušile.

„A co?“

„Hledat.“

„Nechceš si promluvit s Rodem Palmem o vyhodnocení telemetrických výzkumů?“

„Už jsem s ním mluvil.“

„No a?“

„Zas tak moc se neděje. V lednu opatřili pár delfínů a lvounů tachografy, a to je všechno. Data jsou k dispozici, ale veškeré zápisy končí krátce po začátku migrace. A pak: konec vysílání.“

Stringerová pokrčila rameny. „Nedělej si hlavu. Ony přijdou. Několik tisíc velryb se přece nemůže jen tak ztratit.“

„To asi ne.“

Stringerová se ušklíbla. „Třeba trčí v zácpě před Seattlem. Před Seattlem je vždycky zácpa.“

„To je fakt sranda.“

„Ale no tak, pusť to z hlavy! V minulých letech se taky několikrát opozdily. Co říkáš, uvidíme se večer u Schoonerů?“

„Já… ne. Musím připravovat pokus s běluhou.“

Podívala se na něj přísně. „Já si myslím, že už to s tou prací trochu přeháníš.“

Anawak zavrtěl hlavou.

„Musím to udělat, Susan. Moc mi na tom záleží a krom toho se nevyznám v kurzech akcií.“

Narážka platila Roddymu Walkerovi, příteli Stringerové. Byl brokerem ve Vancouveru a trávil pár dní v Tofinu. Jeho představa o dovolené se zakládala na tom, že střídavě někomu lezl na nervy buď se svým mobilem. nebo nějakými finančními tipy, což oboje prováděl na vysoké decibely. Stringerová už dávno pochopila, že z toho žádné přátelství nevzejde, zvlášť potom, co Walker Anawaka celý večer mučil vyptáváním se po jeho původu.

„Asi mi to nebudeš věřit,“ řekla, „ale Roddy se umí bavit i o úplně jiných věcech.“

„Vážně?“

„Když ho hezky poprosíš …“

Znělo to trochu jako rýpnutí.

„No tak dobře,“ odpověděl Anawak. „Stavím se později.“

„Kecy. Stejně nepřijdeš.“

Anawak se zašklebil.

„Když mě hezky poprosíš…“

Samozřejmě že nepřijde. Věděl to a Stringerová taky. Přesto mu ještě řekla: „Budeme tam v osm, kdyby sis to rozmyslel. Taky bys moh někdy zvednout tu svou prdel, co ti obrůstá mušlema. Bude tam Tomova sestra, a ta po tobě jede.“

Tomova sestra, to nebyl špatný argument. Jenže Tom Shoemaker byl u Davies odpovědným vedoucím prodeje a Anawakovi se nezamlouvala myšlenka vázat se na místo, které se sám sobě právě pokoušel roz-mluvit.

„Ještě to zvážím.“

Stringerová se zasmála, zavrtěla hlavou a odešla.

Anawak chvíli obsluhoval zákazníky, dokud nepřišel Tom a pro zbytek dne ho nevystřídal. Anawak vyšel na tofinskou hlavní třídu. Davies Whaling Station stála hned u vjezdu do obce. Byla to hezký dům, typická dřevěná budova s červenou lomenicí, zastřešenou terasou a trávníkem před domem, na němž se jako poznávací znamení tyčila do výšky sedmimetrová ocasní ploutev velryby z cedrového dřeva. V těsném sousedství začínal hustý jedlový les. Vypadalo to tu přesně tak, jak si Evropané představují Kanadu. Zdejší obyvatelé k tomu značnou měrou přispívali vyprávěním při svíčkách o setkání s medvědem v předzahrádce nebo o jízdě na hřbetě velryby. Ne všechno z toho byla pravda, ale většina ano. Vancouver Island horlivě pečoval o svůj mýtus kvintesence všeho kanadského. Pás západního pobřeží mezi Tofinem a Port Renfrew s mírně se svažujícími plážemi, kde kolem zálivů, močálů a řek rostou v členité krajině osamělé stoleté jedle a cedry, lákal každoročně davy návštěvníků. S trochou štěstí bylo možné pozorovat přímo ze břehu plejtvákovce šedé, vydry a lvouny, kteří se slunili blízko pobřeží. A i když moře seslalo na zem záplavu deště, stejně mnohým ostrov připadal jako ráj.

Anawak pro tohle neměl smysl.

Šel kousek směrem k městu a pak odbočil k molu. Tam kotvila dvanáct metrů dlouhá plachetnice, stará a zchátralá. Patřila Daviemu. Šéf stanice se děsil, kolik by stálo učinit ji znovu schopnou plavby. Místo toho ji za směšnou sumu pronajímal Anawakovi, který tu žil a svůj vlastní domov, maličký byt ve Vancouver City, navštěvoval jen zřídka. Vzal jím zavděk pouze tehdy, když měl delší čas co dělat ve městě.

Sešel do podpalubí, vzal si tam balík podkladů a běžel zpátky na stanici. Ve Vancouveru sice měl auto, zrezavělou fordku, ale na ostrově mu stačilo, když si občas půjčil Shoemakerův starý Landcruiser. Nastoupil, nastartoval motor a jel do Wickaninnish Inn, prvotřídního hotelu jen pár kilometrů odtud. Stál na skalním výběžku a skýtal fantastický výhled na oceán. Dobře udržovaná silnice vedla hustým lesem. Po deseti minutách odstavil vůz na malém parkovišti a pokračoval pěšky kolem padlých a pomalu tlejících obrovských stromů. Stoupající stezka se vinula zeleným přítmím a byla cítit vlhkou zemí. Voda skapávala z větví borovic a pod nimi bujelo kapradí a mech. Všechno ožívalo.

Ještě než se před ním objevil Wickaninnish Inn, začalo působit krátké odloučení od společnosti lidí. Když se teď mírně vyjasnilo, mohl si se svými materiály v klidu sednout na pláž. Světlo ještě chvíli vydrží. A pak, napadlo ho, zatímco sestupoval po dřevěných schodech klikatících se od hotelu k moři, si třeba dopřeje večeři ve Wickaninnish Inn, kuchyni tu mají báječnou. Náladu mu ještě zlepšila představa, že tady ho Walker a jeho protivné počínání nedostihne a bude moci v klidu pozorovat západ slunce.

Asi deset minut potom, co se uvelebil s konceptem a laptopem u vyvráceného stromu, uviděl nějakou postavu, jak schází po schodech dolů a loudá se podél pláže. Odliv pokročil a písek byl posetý vyplaveným dřevem, které se lesklo na slunci. Ta osoba zjevně nikam nespěchala, ale bylo jasné, že velkým obloukem míří k Anawakovu stromu. Zamračil se a snažil se vypadat co nejvíc zaměstnaně. Po chvíli uslyšel měkký, křupavý zvuk blížících se kroků. Dál usilovně civěl do svých podkladů, ale soustředění bylo v háji.

„Hallo!“ řekl hluboký hlas.

Anawak vzhlédl.

Před ním stála drobná, atraktivní žena s cigaretou a přátelsky se usmívala. Muselo jí být hodně přes padesát. Nakrátko ostříhané vlasy měla chladně šedivé a její snědý obličej byl protkán spoustou vrásek. Šla jen tak naboso, na sobě měla džínsy a větrovku.

„Hallo!“ Zaznělo to méně stroze, než zamýšlel. Ve chvíli, kdy k ní zvedl oči, přestal její přítomnost pociťovat jako rušivou. Její temně modré oči zářily zvědavostí. Zamlada musela být velice žádoucí. Pořád ještě z ní vyzařovalo něco neurčitě erotického.

„Copak to tady děláte?“ zeptala se.

Za jiných okolností by byl dal neurčitou odpověď a hleděl si svého. Existuje řada způsobů, jak někomu naznačit, aby táhl k čertu.

Místo toho slyšel sám sebe, jak odpovídá. „Pracuji tu na zprávě o běluhách. A vy?“

Žena potáhla z cigarety. Pak se posadila vedle něj na kmen, jako kdyby ji pozval. Anawak si prohlížel si její profil, úzký nos a vysoké lícní kosti, a najednou mu přišlo, že ji zná. Že už ji někde viděl.

„Taky dělám na zprávě,“ podotkla. „Ale obávám se, že si ji nikdo nebude chtít přečíst, až bude připravená k zveřejnění.“ Odmlčela se a podívala se na Anawaka. „Byla jsem dnes na vašem člunu.“

Tak proto mu byla povědomá. Malá žena ve slunečních brýlích a kapucí přes hlavu.

„Co je to s velrybami?“ nechápala. „Neviděli jsme ani jednu.“

„Žádné tu nejsou.“

„A proč?“

„O tom právě přemýšlím, kudy chodím.“

„Vy to nevíte?“

„Ne.“

Žena přikývla, jako by jí to bylo všechno jasné.

„Dovedu si představit, co se vám honí hlavou. Ti moji taky nepřicházejí, ale na rozdíl od vás znám příčinu.“

„Vaši co nepřicházejí?“

„Asi byste měl přestat čekat a začít hledat,“ navrhla mu, aniž by odpověděla na jeho otázku.

„Však taky hledáme.“ Odložil papíry stranou a divil se své vlastní otevřenosti. Bylo mu, jako kdyby mluvil se starou známou. „Hledáme každým myslitelným způsobem.“

„A jak to děláte?“

„Přes satelit. Pozorování na dálku. Jsme schopni lokalizovat pohyby skupin cestou echonavigace. Je spousta možností.“

„A přesto vám unikají?“

„Nikdo nepočítal s tím, že se nedostaví. Začátkem března se ještě prováděla pozorování z výšky u Los Angeles. A byly tam.“

„Asi jste se za nimi měli dívat lépe.“

„To asi měli.“

„A zmizely všechny?“

„Ne, všechny ne.“ Anawak si povzdychl. „To je trochu složitější. Chcete si to poslechnout?“

„Jinak bych se vás neptala.“

„Jsou tu velryby. Rezidenti.“

„Rezidenti?“

„Před Vancouver Islandem pozorujeme třiadvacet různých druhů vel-ryb. Některé tudy táhnou pravidelně, jako třeba plejtvákovci šedí, běluhy mořské a plejtváci, a některé tu žijí stále. Máme tři druhy takzvaných mečovek.“

„Mečovek?“

„Kosatky.“

„Aha! Zabijáci!“

„Tohle pojmenování je naprostý nesmysl,“ zavrčel Anawak nazlobeně. „Kosatky jsou přátelské, nejsou doloženy žádné jejich útoky na člověka ve volné přírodě. Velryba zabiják, tyhle pitomosti rozšířili hysterici jako Cousteau. Svět se nechal zblbnout a považuje kosatky za nepřítele člověka číslo jedna. Nebo Plinius a jeho Dějiny přírody! Víte, co tam píše? Nestvůrná kupa masa, ozbrojená barbarskými zuby. Taková slabomyslnost! Copak mohou být zuby barbarské?“

„Zubaři mohou být barbaři,“ potáhla žena ze své cigarety. „Jasně, chápu. Co to vlastně znamená – kosatka?“

Anawak byl překvapen. Tuhle otázku mu ještě nikdo nepoložil.

„Je to vědecké názvosloví.“

„A co to znamená?“

„Orcinus orca. Ten, jenž náleží říši mrtvých. Ale neptejte se mě proboha, kdo to vymyslel!“

Žena se neznatelně usmála.

„Říkal jste, že existují tři druhy kosatek.“

Anawak ukázal na oceán. „O těch prvních toho víme velice málo. Přitáhnou a zas odejdou, většinou ve velikém houfu. Převážně se zdržují daleko na volném moři. Transienti naproti tomu putují jako nomádi v malých skupinách. Ti snad nejspíš odpovídají vaší představě zabijáka. Žerou všechno možné. Tuleně, lvouny, delfíny, taky ptáky, dokonce napadají i plejtváky obrovské. Tady, kde je pobřeží skalnaté, se zdržují výhradně ve vodě, ale v Jižní Americe najdete transienty, kteří loví na pláži. Vyrážejí na souš a útočí na tuleně a další zvířata. Je to fascinující!“

Zastavil se v očekávání další otázky, ale žena mlčela, jen vyfoukla trochu kouře do večerního vzduchu.

„Třetí druh žije bezprostředně kolem ostrova,“ pokračoval Anawak. „Rezidenti. Velké rodiny. Znáte ostrov?“

„Tak trochu.“

„Na východě, mezi pevninou a ostrovem, je mořská úžina. Johnstone Strait. Tam žijí rezidenti po celý rok. Žerou výhradně lososy. Od počátku sedmdesátých let zkoumáme jejich sociální strukturu.“ Udělal přestávku a zmateně se rozhlížel. „Jak jsme se k tomu dostali? Co jsem vám to vlastně chtěl povídat?“

Žena se zasmála. „Promiňte, je to moje vina. Vyvedla jsem vás z konceptu, ale musím vědět všechno úplně přesně. Asi vám s tím svým vyptáváním lezu strašně na nervy.“

„Choroba z povolání?“

„Mám to vrozené. Ostatně, chtěl jste mi vysvětlit, které velryby zmizely a které ne.“

„Ano, to jsem chtěl, ale…“

„Nemáte na to čas.“

Anawak zaváhal. Vrhl pohled na své papíry a laptop. Během večera tu zprávu bude muset sepsat. Ale večer byl ještě dlouhý. A mimoto začínal mít hlad.

„Bydlíte ve Wickaninnish Inn?“ zeptal se.

„Ano.“

„Co děláte dnes večer?“

„Ohó!“ Zvedla obočí a usmála se na něj. „Tak na tohle se mě někdo naposledy ptal před deseti lety. Jak vzrušující!“

Anawak opětoval úsměv. „Abych byl upřímný, mám už hlad. Myslel jsem, že bychom mohli pokračovat u večeře.“

„Bezva nápad!“ Svezla se z kmene stromu, típla cigaretu a nedopalek zastrčila do kapsy u bundy. „Ale varuju vás. Mluvím s plnou pusou. Mluvím a vyptávám se nepřetržitě, pokud mě ovšem někdo nebaví zrovna takovým způsobem, že nejsem mocna slova. Takže se předveďte. Mimochodem,“ napřáhla k němu pravou ruku. „Samantha Croweová. Říkejte mi Sam, dělají to všichni.“

Ukořistili místo u okna v restauraci prosklené kolem dokola. Ta trůnila na skále před hotelem, jako kdyby se chystala vyplout na moře. Vyvýšená pozorovatelna poskytovala fantastické panorama Clayoquot Soundu s jeho ostrovy, zálivu a lesů rozprostírajících se za ním. Bylo to ideální místo k sledování velryb. Ovšem letos se pozorovatel na tomto vysoce exponovaném místě musel spokojit s mořskými živočichy, kteří přicházeli z kuchyně.

„Problém je, že transientní kosatky ani ty, co se zdržují na volném moři, nedorazily,“ vysvětloval Anawak. „Proto na západním pobřeží momentálně žádné nevidíme. Rezidenti jsou ve stejném počtu jako obvykle, ale nechce se jim vůbec na tuhle stranu, třebaže jim Johnstone Strait začíná být nepohodlný.“

„A proč?“

„Jak by bylo vám, kdybyste svůj domov musela sdílet s neustále rostoucím počtem trajektů, nákladních lodí, luxusních parníků a sportovních rybářů? Vrčí tady spousta motorových člunů. A navíc region žije z dřevoprůmyslu. Cargolinery odvážejí celé lesy do Asie. Až stromy zmizí, řeky se zanesou pískem a lososi přijdou o svá trdliště. A rezidenti přece nežerou nic jiného než lososy.“

„Chápu. Ale vy si neděláte starosti jen kvůli kosatkám, že ne?“

„Z plejtvákovců šedých a keporkaků dlouhoploutvých nám může prasknout hlava. Třeba udělali okliku nebo se už nechtějí nechat očumovat z člunů.“ Anawak zavrtěl hlavou. „Ale tak jednoduché to právě není. Když velká stáda počátkem března dorazí k Vancouver Islandu, neměla už měsíce nic v žaludku. Během zimy v Baja California žijí z nahromaděného tuku. A ten jim jednou dojde. Teprve tady zas poprvé něco pozřou.“

„Třeba táhly kolem o hodně dál.“

„Tam pro ně není dost jídla. Například plejtvákovcům šedým poskytuje Wickaninnish Bay hlavní součást potravy, která se v otevřeném oceánu nevyskytuje. Je to Onuphis elegans.“

„Elegans? To zní dobře.“

Anawak se zasmál.

„To je červ. Dlouhý a tenký. Záliv je písčitý a červů je v něm neuvěřitelné množství. Plejtvákovci je žerou s gustem. Bez tohohle chodu by těžko zvládli cestu do Arktidy.“ Napil se vody. „V polovině osmdesátých let se už stalo, že velryby netáhly. Ale to jsme znali příčinu. Plejtvákovci šedí byli tenkrát prakticky vyhubeni. Uštváni k smrti. Od té doby jsme je zase vypiplali. Odhaduju, že byste po celém světě napočítala tak dvacet tisíc exemplářů a z toho většinu ve zdejších vodách.“

„Všichni nepřitáhli?“

„I mezi plejtvákovci jsou rezidenti. Ti tady jsou. Ale je jich málo.“

„A keporkakové?“

„Stejná historie. Zmizeli.“

„Neříkal jste, že pracujete na zprávě o běluhách?“

Anawak si ji prohlížel.

„A co kdybyste mi pro změnu pověděla něco o sobě vy?“ řekl. „I ostatní lidé jsou totiž zvědaví.“

Croweová na něj vrhla pobavený pohled.

„Vážně? To nejdůležitější už přece víte. Lezu každému na nervy a pořád se ptám.“

Přišel číšník a naservíroval jim grilované obří garnáty s šafránovou rýží. Vlastně jsem tu dneska večer chtěl sedět sám, vzpomněl si Anawak. A ne s někým žvanit. Ale Croweová se mu líbila.

„Na co se ptáte? Koho a proč?“

Croweová vyloupla garnáta vonícího česnekem z krunýře.

„Úplně jednoduše. Ptám se: Je tam někdo?“

„Je tam někdo?“

„Správně.

„A jak zní odpověď?“

„Ještě jsem žádnou nedostala.“

Garnátí maso nenávratně zmizelo mezi dvěma řadami pravidelných bílých zubů.

„Asi byste se měla ptát víc nahlas,“ prohodil Anawak jako narážku na její komentář na pláži.

„To bych ráda,“ odpověděla Croweová žvýkajíc, „ale momentálně dostupné prostředky mě omezují na okruh kolem dvou set světelných let. Ale i tak jsme v půlce devadesátých let vyhodnotili šedesát bilionů měření, a o sedmatřiceti si dodnes nejsme jisti, zda jsou přirozeného původu, nebo jestli nás opravdu někdo pozdravil.“

Anawak na ni jenom zíral.

„SETI?“ zeptal se. „Vy jste od SETI?“

„Naprosto správně. Search for Extra Terrestrial Intelligence. Výzkumný projekt PHOENIX, abych byla přesná.“

„Vy odposloucháváte vesmír?“

„Asi tisíc hvězd podobných Slunci, které jsou starší než tři miliardy let. Je to jeden projekt z mnoha, ale patrně ten nejdůležitější, abych byla trochu ješitná.“

„Krucinál!“

„Zadržte, Leone! Zas tak mimořádná věc to není. Vy analyzujete zpěv velryb a pokoušíte se vypátrat, jestli si spolu něco povídají. My zas nasloucháme vesmíru, protože jsme přesvědčeni, že se to v něm inteligentními civilizacemi jen hemží. Vy budete se svými velrybami pravděpodobně mnohem dál než my.“

„Já mám jenom několik oceánů, vy máte kompletní univerzum.“

„Přiznávám, že máme naprosto rozdílná měřítka. Proto pořád slyším, že o hloubkách oceánů toho víme méně než o vesmíru.“

Anawak žasl.

„A vy jste opravdu už někdy zachytili signály, které inteligentní život dokazují?“

Zavrtěla hlavou.

„Ne. Zachytili jsme signály, které nemůžeme zařadit. Šance navázat kontakt je nepatrná. Je dokonce mimo jakoukoli pravděpodobnost. Přesně vzato, musela bych frustrovaná skočit z prvního mostu, ale já mám strašně ráda tyhle věci a mimoto jsem jimi naprosto posedlá. Asi jako vy svými velrybami.“

„O kterých vím aspoň to, že existujou.“

„Teď zrovna to asi nevíte,“ zasmála se.

Anawak cítil, že se potřebuje zeptat na tisíc věcí. SETI ho odjakživa zajímalo. Projekt hledání mimozemských inteligencí odstartovala NASA počátkem devadesátých let, symbolicky v roce výročí Kolumbova příchodu do Ameriky. V portorickém Arecibu nainstalovali největší radioteleskop na světě a s úplně novým programem. Mezitím SETI díky velkorysým sponzorům rozjelo další projekty, které se po celé zeměkouli věnovaly hledání života ve vesmíru. PHOENIX patřil k těm nejznámějším.

„Vy jste ta žena, kterou hrála Jodie Fosterová v Kontaktu?“

„Jsem žena, která by ráda nastoupila do vesmírné lodi, co ve filmu odnáší Jodie Fosterovou k mimozemšťanům. Víte, Leone, udělám výjimku. Normálně začnu ječet jako tur, když se mě lidi vyptávají na mou práci. Pokaždé musím vysvětlovat celou věčnost, co vlastně dělám.“

„To já taky.“

„No právě. Vy už jste mi něco pověděl a já jsem vám tím pádem zůstala dlužná. Co byste chtěl vědět?“

Anawak se nemusel, pokud jde o otázky, dlouho rozmýšlet.

„Proč jste dosud neměli žádný úspěch?“

Croweovou to pobavilo. Naložila si na talíř dalšího garnáta a s odpovědí si dala na čas.

„A kdo říká, že jsme žádný neměli? Krom toho, naše Mléčná dráha obsahuje na sto miliard hvězd. Dokázat existenci planet podobných Zemi je obtížné, protože jejich světlo je moc slabé. Můžeme je vyhmátnout jen nějakými vědeckými triky, ovšem teoreticky je jich tam spousta. Ale – odposlouchávejte sto miliard hvězd!“

„Pravda,“ pousmál se teď Anawak. „S dvaceti tisíci velrybami je to nesrovnatelně lehčí.“

„Vidíte přece, jak nad tímhle úkolem člověk zestárne a zešediví. Je to jako byste měl dokázat existenci jedné nepatrné rybky, a musel kvůli tomu postupně zvlášť podrobně prozkoumat každý litr vody, která teče v oceánu. Jenže ryba se pohybuje. Tuhle proceduru můžete opakovat do soudného dne a třeba dojdete k závěru, že dotyčná ryba vůbec neexistuje. Ale ona se ve skutečnosti vyskytuje v obrovském množství, akorát že plave vždycky v jiném litru oceánu než v tom, který právě zkoumáte. PHOENIX sice nabírá víc litrů najednou, ale zato se omezuje řekněme na Strait of Georgia. Chápete? Tam nahoře jsou civilizace. Nemůžu to dokázat, ale jsem přesvědčená, že jejich počet je nekonečný. A vesmír je jako naschvál ještě nekonečně větší. To zužuje naše šance tak, že jsou slabší než cestičky, kterými se v Arecibu promačkává pára v automatu na espresso.“

Anawak zauvažoval. „NASA nikdy sama nevyslala poselství do vesmíru?“

„Ach tak.“ V očích se jí blýsklo. „Myslíte jako, že tu nemáme jen tak pasivně sedět a poslouchat, ale sami se pěkně nahlas ozvat. Ano, vyslala. V roce 1974 jsme z Areciba odpálili poselství do M 13, to je hvězdokupa hned za rohem. Byla by to neuvěřitelná náhoda, kdyby ho někdo zachytil. Mimoto je poslouchání cennější než vysílání.“

„Ale i tak. Zvýšilo by to vaše šance.“

„Třeba to ani nechceme!“

„A proč ne?“ zeptal se zaskočený Anawak. „Já myslím, že…“

„My to chceme. Ale plno lidí se na to dívá skepticky. Leckde převládá názor, že by bylo lepší vůbec na sebe neupozorňovat. Oni by mohli přijít a sebrat nám naši překrásnou Zemi. Baf! Sežrat by nás mohli!“

„To je přece blbost.“

„Nevím, jestli je to blbost. Já osobně si taky myslím, že inteligence, která to dotáhla až k mezihvězdným kosmickým letům, už musí mít stadium nepokojů dávno za sebou. Ale na druhé straně – nemyslím si, že tenhle argument lze jen tak smést ze stolu. Lidé by se měli lépe zamyslet nad tím, jak na sebe chtějí upozornit. Jinak totiž hrozí nebezpečí, že dojde k nedorozumění.“

Anawak mlčel. Najednou byl znovu zaujatý velrybami. „Neztrácíte někdy odvahu?“ zeptal se.

„A kdo by ji neztrácel? Ale od toho jsou cigarety a videofilmy.“

„A když svého cíle dosáhnete?“

„Dobrá otázka, Leone.“ Croweová se odmlčela a bezmyšlenkovitě jezdila prsty po stole. „V podstatě se ptám už léta, co je vlastně náš skutečný cíl. Myslím, že kdybych znala odpověď, přestala bych nad tím bádat. Odpověď vždycky znamená konec hledání. Třeba nás trápí osamělost naší existence. Ta představa, že jsme jen náhodou, která se nikde nezopakovala. Ale třeba taky chceme získat opačný důkaz, že kromě nás nic jiného neexistuje a že ve Stvoření zaujímáme zvláštní místo, které nám údajně náleží. Nevím. A proč vy zkoumáte velryby a delfíny?“

„Jsem zvědavý.“

Ne, to není tak úplně pravda, pomyslel si v témž okamžiku. Je to víc než jen pouhá zvědavost. Takže, co já to hledám?

Croweová měla pravdu. V podstatě dělali oba totéž. Každý naslouchal svému kosmu a doufal, že se dočká odpovědi. Každý z nich v sobě nesl hlubokou touhu po společnosti. Společnosti inteligentních bytostí, jež nejsou lidmi.

Je to ujeté. Všechno.

Croweová zjevně uhodla jeho myšlenky.

„Na konci nestojí jiná inteligence, nic si nenamlouvejme. Na konci stojí otázka, co z nás ta jiná inteligence ponechá. Kým pak budeme. A kým už nebudeme.“ Zabořila se do opěradla a usmála se svým přátelským, hezkým úsměvem.

„Víte, Leone, já si myslím, že na konci zcela jednoduše stojí otázka po smyslu.“

Dál už si povídali o všem možném, jen ne o velrybách ani o mimozemských civilizacích. Kolem půl jedenácté, když si u krbu v salonu dali ještě jeden drink – Croweová bourbon, Anawak jako obyčejně vodu – se rozloučili. Croweová mu oznámila, že pozítří zase odjede. Pak ho doprovodila ven. Mraky se definitivně roztáhly. Nad nimi se rozpínala hvězdná obloha a zdálo se, že je chce do sebe vtáhnout. Chvíli se jen tak dívali na nebe.

„Nemáte někdy těch svých hvězd už dost?“

„A nemáte vy někdy už dost těch svých velryb?“

Zasmál se. „Ne, to určitě ne.“

„Velice doufám, že svá zvířata zase najdete.“

„Budu vám o tom povídat, Sam.“

„Tak jako tak se to dozvím. Známosti jsou pomíjivé. Byl to pěkný večer, Leone. Bude mě těšit, když se naše cesty zase někdy zkříží, ale víte, jak to chodí. Opatrujte své chráněnce. Myslím, že zvířata ve vás mají skvělého přítele. Jste dobrý člověk.“

„Jak to můžete vědět?“

„V mé situaci se nacházejí víra a vědění nevyhnutelně na stejné vlnové délce. Dávejte na sebe pozor!“

Potřásli si rukama.

„Třeba se znovu potkáme jako kosatky,“ zažertoval.

„Proč zrovna jako kosatky?“

„Indiáni kmene Kwakiutl věří, že každý, kdo byl ve svém životě dobrým člověkem, se znovu narodí jako kosatka.“

„Vážně? To se mi líbí!“ Croweové se rozšířil úsměv přes celý obličej.

Většina těch jejích vrásek, konstatoval Anawak, je určitě od toho, jak se směje.

„A věříte tomu?“

„Samozřejmě že ne.“

„A proč ne? Nejste snad jeden z nich?“

„Jeden co?“ zeptal se, i když mu bylo jasné, co tím myslela.

„Indián.“

Anawak cítil, jak uvnitř tuhne. Viděl se jejíma očima. Středně veliký muž s přikrčenou postavou, široké, vysedlé lícní kosti a kůže měděné barvy, přivřené oči a dlouhé, husté, lesklé černé vlasy padající do čela.

„Něco na ten způsob,“ řekl po dlouhé odmlce.

Samantha Croweová si ho prohlížela. Pak vytáhla z kapsy větrovky krabičku s cigaretami, jednu si zapálila a mocně potáhla.

„Jo. Tímhle jsem bohužel taky posedlá. Mějte se hezky, Leone.“

„Vy taky, Sam.“

13. března

Norské pobřeží a moře

Sigur Johanson o Tině Lundové nevěděl nic celý týden. Mezitím zaskakoval za onemocnělého profesora a měl pár přednášek mimo plán. Navíc byl zaměstnán článkem pro National Geographic a rozšiřováním svého vinného sklípku, pročež obnovil uspanou korespondenci s jedním známým v alsaském Riquewihru, jenž byl zástupcem renomovaného vinařství Hugel & Fils a určitě měl nějaké rarity. Jednu takovou si Johanson chtěl dopřát k narozeninám. Kromě toho sehnal gramodesku s Prstenem Nibelungů z roku 1959 dirigovanou sirem Georgem Soltim a krátil si jí dlouhé večery. Červi Tiny Lundové se pod spojeným tlakem Hugela a Soltiho stáhli do druhé řady, přinejmenším do té doby, než budou nějaké další výsledky.

Devátý den od jejich setkání se Lundová konečně ozvala a měla skvělou náladu.

„Jsi parádně rozpustilá,“ konstatoval Johanson. „Mám si snad dělat starosti o tvou vědeckou objektivitu?“

„Třeba jo,“ pronesla záhadně.

„To mi teda vysvětli!“

„Později. Poslouchej mě! Thorvaldson bude zítra u kontinentálního okraje spouštět robota. Nechceš být u toho?“

Johanson si v duchu projel své termíny.

„Dopoledne mám práci,“ řekl. „Musím studenty důkladně obeznámit se sex-appealem sirných bakterií.“

„To je blbý. Loď vyráží už za časného rána.“

„Odkud?“

„Z Kristiansundu.“

Kristiansund se nacházel dobrou hodinu jízdy autem jihozápadně od Trondheimu na skalnatém pobřeží bičovaném větry a vlnami. Z blízkého letiště startovaly vrtulníky k vrtným ostrovům, které se táhly podél Norského příkopu. Jen před Norskem bylo na sedm set plošin sloužících k těžbě ropy a plynu.

„Můžu dorazit později?“ navrhl Johanson.

„Snad ano,“ řekla po krátké odmlce. „To není špatný nápad. Když o tom tak přemýšlím, mohli bychom tam jet spolu. Co děláš pozítří?“

„Nic, co by se nedalo přesunout.“

„Pak je všechno v cajku. Přijedeme tam spolu, přenocujeme na Thorvaldsonu a budeme mít spoustu času na pozorování a vyhodnoco-vání,“ rozhodla se.

„Rozuměl jsem dobře? Ty tam chceš jet taky?“

„No jo. Já totiž… Napadlo mě, že bych mohla strávit půlden na pobřeží, a ty dorazíš brzy odpoledne. Poletíme pak společně na Gullfaks a tam si vezmeme transfer na Thorvaldsona.“

„Tohle miluju, ty tvoje improvizace. Smím vědět, proč si to tak kom-plikuješ?“

„Jak to? Já ti to přece zjednodušuju.“

„Ano, mně. Ale ty bys přece mohla být na palubě už od rána.“

„Bude mi potěšením dělat ti společnost.“

„Jak šarmantní lež,“ řekl Johanson. „Budiž po tvém. Takže budeš na pobřeží. Kde tě mám nabrat?“

„Jeď do Sveggesundetu.“

„Panebože! Do takový díry? Proč zrovna do Sveggesundetu?“

„Je to velice půvabné hnízdo,“ řekla Lundová důrazně. „Sejdeme se ve Fiskehusetu. Víš, kde to je?“

„S civilizačními vymoženostmi Sveggesundetu jsem obeznámen dostatečně. Je to restaurace na pobřeží vedle starého dřevěného kostela.“

„Přesně.“

„Ve tři?“

„Ve tři je to v pohodě. Postarám se o vrtulník. Ten nás tam vyzvedne.“ Pak udělala přestávku. „Dostals už nějaké výsledky?“

„Bohužel ještě ne. Ale snad zítra.“

„To by bylo skvělý!“

„Bude. Nedělej si starosti.“

Lundová ukončila hovor. Johanson vraštil čelo. A je zase tady, ten červ! Protlačil se zpátky na přední místo a nehodlá se s nikým dělit o pozornost.

Ve skutečnosti to je úžasné, když se objeví jen tak z ničeho v podrobně známém ekosystému nový druh. Samo o sobě na červech nebylo nic znepokojivého. Nechtěli, aby se jimi kdekdo zabýval; a lidem by se zásadně nelíbila představa organického kolektivu, což mělo především psychologické důvody. Jinak byli červi spíš užiteční.

Dokonce to má smysl, že tu jsou, uvažoval Johanson. A jestli jsou skutečně příbuzní ledového červa, živí se nepřímo metanem. A zásoby metanu jsou na všech kontinentálních svazích, i před Norskem.

Ale kuriózní to bylo.

Výsledky taxonomů a biochemiků dají odpověď na všechny otázky. Ale dokud nejsou na stole, může se Johanson zrovna tak dobře věnovat červeným tramínům ze svahu. Ty se na rozdíl od červů vyskytují jen opravdu zřídka. Přinejmenším jisté ročníky.

Když Johanson druhý den vstoupil do kanceláře, našel tam dva dopisy adresované jemu osobně. Obsahovaly taxonomické posudky. Navýsost spokojen přelétl rezultáty a chystal se je odložit. Ale pak si je přečetl ještě jednou a pečlivěji.

Pozoruhodní živočichové, vskutku!

Nacpal to všechno do aktovky a šel na přednášku. O dvě hodiny později už seděl v Jeepu a jel kopcovitou krajinou nad fjordy směrem na Kristiansund. Nastalo tání. Velká část sněhu už zmizela a obnažila černohnědou krajinu. V tomhle počasí bylo těžké správně se obléknout. Polovina osazenstva univerzity byla nachlazená. Johanson se na to patřičně připravil a sbalil si kufr, jehož váha byla pro vrtulník ještě přípustná. Neměl náladu na to, aby na Thorvaldsonu chytil rýmu, ale také se nechtěl vybavit jen tím nejnutnějším. Kdyby mohlo být po jeho, přibalil by ještě přenosnou saunu. Krom toho jeho zavazadlo obsahovalo i pár věcí, kterých si lze užít ve dvou, když člověk tráví noc společně na lodi. Johanson a Lundová byli sice přátelé, ale kvůli tomu snad člověk nemusí hned držet odstup.

Johanson jel pomalu. Do Kristiansundu by mohl dojet za hodinu, ale nerad spěchal. V půli cesty vedla silnice podél vody a přes řadu mostů. Kochal se pohledem na divoké panorama. U Halsy si vzal přívoz přes fjord a pokračoval dál do Kristiansundu. A znovu vedly mosty přes břidlicově šedé moře. Kristiansund se rozkládal na několika ostrovech. Johanson projel městem a přesunul se na památný ostrov Averoy, jedno z prvních míst, jež bylo osídleno hned po skončení poslední doby ledové. Sveggesundet ležel na nejodlehlejším cípu ostrova a byla to hezká rybářská vesnice. Ve vrcholné sezoně se to tu hemžilo davy turistů. Čluny vyjížděly bez ustání k okolním ostrovům. Teď ovšem nebylo místo tak frekventované a dřímalo v očekávání lukrativ-ního léta.

Nebyl zde skoro nikdo, když Johanson po téměř dvou hodinách jízdy zamířil se svým Jeepem na štěrkové parkoviště před Fiskehusetem, restaurací s terasou a výhledem na moře. Měli zavřeno. Lundová nedbajíc chladu seděla u jednoho z dřevěných stolů před domem. Doprovázel ji mladý muž, kterého Johanson neznal. Podle toho, jak vedle sebe dřepěli na dřevěné lavici, začalo v něm klíčit podezření. Přistoupil blíž a zakašlal.

„Nejsem tu moc brzy?“

Lundová k němu vzhlédla. V očích měla zvláštní lesk. Johanson pohlédl na mladého muže vedle ní. Byl to atleticky stavěný skoro třicátník, špinavý blonďák s dobře tvarovaným obličejem, a jeho podezření se změnilo v jistotu.

„Můžu přijít jindy,“ řekl váhavě.

„Kare Sverdrup,“ představila je Lundová. „Sigur Johanson.“

Blonďák se na Johansona usmál a napřáhl k němu pravici.

„Tina mi o vás hodně vyprávěla.“

„Doufám, že neříkala nic, co by vás muselo znepokojovat.“

Sverdrup se zasmál.

„Prý jste byl mimořádně atraktivní zástupce cechu přednášejících.“

„Mimořádně atraktivní vysloužilec,“ opravila ho Lundová.

„Vilný vysloužilec,“ doplnil Johanson. Posadil se na lavici proti nim, vyhrnul si límec větrovky a položil vedle sebe desky s posudky. „Taxonomická část. Velice podrobná. Můžu ti ji shrnout.“ Podíval se na Sverdrupa. „Neradi bychom vás nudili, Kare. Řekla vám Tina, oč tu kráčí, nebo jen zamilovaně vzdychala?“

Lundová na něj vrhla zlostný pohled.

„Rozumím.“ Johanson otevřel desky a vyndal z nich obálku s posudky. „Takže, jednoho z těch tvých červů jsem poslal do Senckenbergova muzea ve Frankfurtu a druhého do Smithsonian Institute. Tam i tam působí nejlepší taxonomové, jaké znám. Další červ putoval do Kielu na rastrovou elektronovou mikroskopii. Zprávu ještě nemám a ze spektrometrické analýzy hmoty taky ne. Především ti řeknu, v čem se experti shodují.“

„A v čem?“

Johanson se zaklonil a přehodil si nohu přes nohu.

„Shodují se v tom, že se v ničem neshodují.“

„Velmi poučné.“

„V tom podstatném potvrdili můj první dojem. S pravděpodobností, která hraničí s jistotou, se jedná o druh Hesiocaeca methanicola, známý též jako ledový červ.“

„Metanožrout?“

„Není to korektní výraz, miláčku, ale to je fuk. Potud díl první. Díl druhý je, že si o tom oba myslí, že mají enormně vyvinuté čelisti a řady zubů. Takové známky vykazují buď dravci, nebo živočichové, kteří se zavrtávají nebo potravu drtí. A to je vzácné.“

„Proč?“

„Protože methanicoly takové obří aparáty vůbec nepotřebují. Mají sice čelisti, ale podstatně menší.“

Sverdrup se rozpačitě zasmál.

„Promiňte, pane doktore, já těmhle živočichům moc nerozumím, ale zajímá mě to. Proč nepotřebujou čelisti?“

„Protože žijí v symbióze,“ vysvětloval Johanson. „Pohlcují bakterie, které se zase živí metanhydrátem…“

„Hydrátem?“

Johanson krátce pohlédl na Lundovou. Ta pokrčila rameny.

„Vysvětli mu to!“

„Je to prosté,“ prohodil Johanson. „Snad jste slyšel, že oceány jsou plné metanu.“

„Ano. Teď se o tom pořád někde píše.“

„Metan je plyn. Jeho velké zásoby jsou uloženy v mořském dně a na kontinentálních svazích. Část metanu na dně zmrzne. Voda a metan se spojí do formy ledu, která může existovat jen pod vysokým tlakem a při nízkých teplotách. Proto ho nacházíme až v určitých hloubkách. Tento led se nazývá metanhydrát. Je zatím všechno jasné?“

Sverdrup přikývl.

„Dobrá. Všude v oceánu jsou bakterie. Některé zužitkovávají metan. Požírají ho a vylučují sirovodík. Bakterie sice mají pouze mikroskopickou velikost, ale je jich tak obrovské množství, že pokrývají mořské dno jako matrace. Mluvíme o bakteriových trávnících. Takové trávníky nacházíme především tam, kde je uložen metanhydrát. Dotazy?“

„Ještě ne,“ řekl Sverdrup. „Domnívám se, že teď se zapojí do hry vaši červi.“

„Domníváte se správně. Existují červi, kteří se živí tím, co bakterie vylučují. Navazují s nimi symbiotické vztahy. V některých případech červ bakterie požírá a ty jsou uvnitř něho, v jiných zas bakterie žijí na povrchu červů. Tak či onak, bakterie zásobují červy potravou. Červa to tedy přitahuje k hydrátům. Tam se pohodlně usadí, dopřává si řádné porce bakterií a dohromady nic nedělá. Nemusí se například nikam zavrtávat, protože nežere led, nýbrž bakterie na něm. Všechno, co se děje, je to, že svým vlněním roztaví v ledu malou prohlubeň a tam spokojeně setrvává.“

„Rozumím,“ řekl Sverdrup pomalu. „Červ nemá důvod pronikat hlouběji. A jiní červi to dělají?“

„Existují nejrůznější druhy červů. Někteří žerou sediment nebo látky, které se v sedimentu nacházejí, někteří zpracovávají detritus.“

„Detritus?“

„Všechno, co od mořské hladiny klesne do hloubky. Zdechliny, jejich části, zbytky všeho druhu. Řada červů, kteří nežijí v symbióze s bakteriemi, disponuje silnými čelistmi, aby mohli uchopit kořist nebo se někam zahrabat.“

„Ledový červ v žádném případě čelisti nepotřebuje.“

„Možná ano, aby rozmělnil nepatrná množství hydrátu a přefiltroval si z nich bakterie. Řekl jsem ano, má jakési čelisti. Ale ne takové bagry jako Tininy exempláře.“

Sverdrupa ta věc začínala bavit.

„Jestliže červi, které Tina objevila, žijí v symbióze s bakteriemi…“

„… musíme si položit otázku, k čemu ten zbrojní arzenál čelistí a zubů slouží.“ Johanson přikývl. „A teď to bude ještě napínavější. Taxonomové totiž našli druhého červa, k němuž se zdánlivě hodí ona struktura čelistního aparátu. Jmenuje se Nereis, je to dravec a vyskytuje se ve všech možných hloubkách. Tinin miláček má tedy čelisti a zuby z Nereis, ovšem utvořené tak, že spíš můžeme myslet na prehistorického předka Nereis. Řekněme na Tyrannereis rex.“

„To zní hrozivě.“

„Zní to jako bastard. Musíme počkat na mikroskopii a genetickou analýzu.“

„Na kontinentálním svahu je nekonečně metanhydrátu,“ řekla Lundová. V zamyšlení si skousla dolní ret. „To do sebe zapadá.“

„Vyčkáme.“ Johanson si odkašlal a měřil si Sverdrupa.

„A co děláte vy, Kare? Taky v ropě?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl zvesela. „Mě jenom zajímá všechno, co se dá jíst. Já jsem totiž kuchař.“

„No to je mi obzvláště milé! Nemáte tušení, jak člověka vyčerpává, když se dennodenně dohaduje s akademiky.“

„Vaří fantasticky,“ podotkla Lundová.

Pravděpodobně nejen to, pomyslel si Johanson. Je to bída. Ale přesto se s Lundovou rozdělí o pochoutky, které veze s sebou. Tina ho sváděla už kolikrát, ale sotva vypadla z pokoje, pokaždé znovu děkoval osudu, že odolal. Zkrátka ho příliš unavovala.

„A jak jste se vlastně seznámili?“ zeptal se Johanson, aniž by ho to dvakrát zajímalo.

„Loni jsem převzal Fiskehuset,“ odpověděl Sverdrup. „Tina tu párkrát byla, ale vlastně jsme se jenom tak zdravili.“ Položil jí ruku kolem ramen a ona se k němu přitulila. „Až do minulého týdne.“

„Bylo to asi jako když udeří blesk,“ poznamenala.

„Ano,“ pronesl Johanson, zatímco se díval na nebe. Zdálky se blížil rachot motorů. „To je hned znát.“

Za půl hodiny už seděli v helikoptéře spolu s tuctem naftařů. Johanson se mlčky díval ven. Pod nimi se táhla jednotvárná, šedivá a vířící mořská hladina. Neustále přelétávali tankery s ropou a plynem, nákladní lodě a trajekty. Od té doby, co zde americká naftařská společnost jedné bouřlivé zimní noci roku 1969 objevila ropu, se Severní moře proměnilo v bizarní průmyslovou krajinu, která stála na pilotech a rozprostírala se od Holandska po Haltenskou lavici před Trondheimem. Za jasných dnů bylo i z člunu možno přehlédnout jedním pohledem tucty gigantických plošin. Z helikoptéry působily jako hračky pro obry.

Prudké nárazy větru strojem silně otřásaly. Ten neustále klesal a stoupal. Všichni měli protihlukové chrániče a ochranné oděvy. Bylo tu tak těsno, že se dotýkali koleny a každý pohyb musel být koordinován. Povídat si v tom rámusu nemohli. Lundová zavřela oči. Létala sem často a už si na ten kravál zvykla.

Vrtulník se naklonil do zatáčky a házel sebou dál směrem na jihozápad. Jejich cíl, Gullfaks, byla soustava plošin v majetku ropné společnosti Statoil. Těžební zařízení Gullfaks C patřilo k největším plošinám na horním okraji Severního moře. Posádka dvou set osmdesáti lidí tvořila téměř malou obec. Přísně vzato, Johanson by zde ani nesměl vystoupit. Před lety sice absolvoval předepsaný kurs, kterým se musel prokázat každý, kdo chtěl získat přístup na plošinu, ale bezpečnostní předpisy se od té doby zpřísnily. Lundová však zapojila své kontakty. Beztak šlo jen o mezipřistání, po kterém hned nastoupí na palubu Thorvaldsonu, který už dobrou hodinu kotvil před Gullfaksem.

Prudká turbulence najednou srazila helikoptéru dolů. Johanson se pevně chytil opěradla. Jinak nikdo nereagoval. Pasažéři byli převážně muži zvyklí na bouře jiného kalibru. Lundová otočila hlavu, na okamžik otevřela oči a zamrkala na Johansona.

Kare Sverdrup byl něco jako dítko Štěstěny.

Ale jestli tohle dítko Štěstěny zvládne životní tempo Lundové, to se teprve ukáže.

Po chvíli šla helikoptéra dolů a znovu nalétávala do zatáčky. Moře se přivrátilo směrem k Johansonovi. Objevil se vysoký bílý dům, který se jako by vznášel nad vodou. Na chvíli byl postranním oknem vidět celý Gullfaks C. Kolos na čtyřech železobetonových sloupech vážil jeden a půl milionu tun a jeho celková výška obnášela skoro čtyři sta metrů. Jeho větší polovina byla pod vodou, kde sloupy vyrůstaly z lesa nádrží. Vysoký bílý dům, v němž se nacházel obytný trakt, tvořil jen malou část celého gigantu. To hlavní se laikovi jevilo jako změť přes sebe naskládaných palub přeplněných technikou a záhadnými přístroji a pospojovaných propletencem metr tlustého potrubí. Zásobovací jeřáby po stranách korunovaly tuto katedrálu naftařů a těžařství. Z vrcholu obrovského ocelového ramena výložníku daleko nad mořem šlehal nikdy nevyhasínající plamen. To se bez užitku odstraňoval plyn oddělený od ropy.

Helikoptéra klesala na přistávací plochu před obytným traktem. Pilot s ní přistál překvapivě hladce. Lundová zívla, protáhla si údy, jak to v tom těsném prostoru jen šlo, a čekala, až se rotory zastaví.

„Byl to docela příjemný let,“ prohodila.

Někdo se zasmál. Výstup se otevřel a všichni sešplhávali do volného prostoru. Johanson postoupil ke kraji přistávací plochy a podíval se dolů. Moře pěnilo skoro sto padesát metrů pod ním. Řezavý vítr nu nadouval overal.

„Existuje možnost, že by se ta věc převrátila?“

„Všechno se může převrátit. Pojď, ať mi tu nezapustíš kořeny!“ Lundová ho popadla za paži a táhla ho za ostatními pasažéry, kteří už z přistávací plochy zmizeli. Malý, podsaditý muž s mohutným bílým knírem stál na jednom stupni ocelového schodiště a mával na ně.

„Tino!“ zavolal. „Zastesklo se ti po naftě?“

„To je Lars Jörensen,“ řekla. „Odpovídá za dohled nad vzdušnou a lodní dopravou na Gullfaksu C. Ten se ti bude moc líbit, je to vynikající šachista.“

Jörensen jim vyšel vstříc. Měl na sobě tričko s logem Statoilu a Johansonovi připadal spíš jako hlídač nádrže.

„Zastesklo se mi po tobě,“ zasmála se Lundová.

Jörensen se zašklebil. Přitiskl si ji na prsa, což mělo za následek, že jeho bílá kštice zmizela pod její bradou. Pak Johansonovi potřásl rukou.

„Nevybrali jste si hezkej den,“ řekl. „Za pěknýho počasí vidíte celou pýchu norskýho ropnýho průmyslu. Jeden ostrov vedle druhýho.“

„Děje se toho teď hodně?“ zeptal se Johanson sestupuje po točitých schodech.

Jörensen zavrtěl hlavou.

„Ne víc než jindy. Byls už někdy na plošině?“ Jako většina Skandinávců přešel rychle na tykání.

„Kdysi dávno. Kolik těžíte?“

„Obávám se, že čím dál míň. Na Gullfaksu je to už dlouho stabilní množství, kolem dvou set tisíc barelů z jedenadvaceti vrtů. Vlastně bychom měli být spokojení. Ale nejsme. Konec je v dohledu.“ Ukázal na moře. O několik set metrů dál uviděl Johanson tanker kotvící u bóje.

„Zrovna ho naplňujeme. Přijede ještě jeden, a to je pro dnešek konec. Časem to bude pořád míň. Tady už ropa pomalu dochází a s tím nic nenaděláme.“

Místa těžby nebyla přímo pod plošinou, ale v širokém okruhu kolem ní. Když se ropa dostala nahoru, čistila se vodou a solí, oddělil se plyn a ropa se skladovala v nádržích kolem pilotů plošiny. Odtud se pumpovala skrz potrubí do plovoucích nádrží. Kolem plošiny bylo bezpečnostní pásmo pěti set metrů a žádná loď do něj nesměla vplout – kromě opravářských, které patřily k plošině.

Johanson se zvědavě rozhlížel přes železné zábradlí.

„Nemá tu někde být Thorvaldson?“ zeptal se.

„Je u jiný bóje. Tady odsud ho neuvidíte.“

„Ani výzkumné lodě sem nesmějí?“

„Ne, Thorvaldson nepatří ke Gullfaksu a na náš vkus je moc velkej. Šmytec! Stačí, že pořád vysvětlujeme rybářům, aby si ráchali prdel ve vodě někde jinde.“

„Nazlobíte se s rybáři hodně?“

„Celkem to ujde. Minulej tejden jsme jich pár sbalili, pronásledovali hejno až pod plošinu. Ale tohle je tu každou chvíli. Zato na Gullfaksu to bylo posledně horký. Narazil do nich malej tanker, měl poškozený stroje. Poslali jsme tam pár našich lidí, aby jim ho pomohli odtlačit, ale nakonec to zvládli sami.“

Co Jörensen vyprávěl celkem lhostejně, to ve skutečnosti popisovalo možnou katastrofu, které se každý děsil. Po okraj naplněný tanker se utrhne a žene se k plošině. Menší ostrovy by kolize mohla rozhoupat, ale mnohem větší bylo nebezpečí výbuchu. I když plošina byla vybavena hasicím systémem, který při sebemenším náznaku ohně uvede do pohybu tuny vody, exploze tankeru by znamenala konec. Taková neštěstí se ovšem stávala jen zřídka a spíš v Jižní Americe, kde se bezpečností opatření berou dost laxně. V Severním moři se dodržovaly předpisy. Když foukal silný vítr, tankery se vůbec nenakládaly.

„Ty jsi zhubl,“ všimla si Lundová, zatímco jí Jorensen přidržoval otevřené dveře. Vstoupili dovnitř obytného prostoru a kráčeli chodbou, z níž po obou stranách vedly úplně stejné dveře do ubikací. „Nevaří vám tu dobře?“

„Až moc dobře,“ uchechtl se Jörensen. „Kuchař je vážně skvělej. Měli byste vidět naši jídelnu,“ pokračoval směrem k Johansonovi. „Hotel Ritz je proti tomu stánek s buřtama. Zato šéf naší plošiny má něco proti severomořským pupkům a vydal nařízení, že všechny přebytečný kila musej dolů, jinak končíme.“

„Vážně?“

„Direktiva Statoilu. Nevím, jestli by opravdu zašli tak daleko, ale ta hrozba funguje. Nikdo nechce přijít o práci.“

Došli k úzkému schodišti a šli dolů. Naproti nim stoupali naftaři. Jorensen je pozdravil a pokračovali na dolní platformu.

„Tak, a jsme na konečný. Můžete si vybrat. Doleva znamená, že si ještě můžete půl hodinky poklábosit u kafe. Doprava se jde ke člunu.“

„Já bych si docela rád dal kávu…,“ začal Johanson.

„Díky,“ skočila mu do řeči Lundová. „Je to nadoraz.“

„Thorvaldson bez vás stejně neodpluje,“ odmlouval Jörensen. „Klidně si ještě můžete…“

„Nechci nastoupit na palubu až na poslední zvonění. Příště si udělám čas, slibuju. A Sigura vezmu zase s sebou. Už je načase, aby ti to někdo natřel.“

Jorensen se rozesmál a s pokrčením ramen vyšel ven. Lundová a Johanson ho následovali. Vítr jim bičoval tváře. Nacházeli se na dolním bočním kraji obytného bloku. Podlaha průchodu, kterým pokračovali, byla svařena z tlustého ocelového mřížoví. Skrz oka mříží bylo vidět mořské vlny. Byl zde ještě větší hluk než na přistávací ploše pro vrtulníky. Vzduch naplňovalo neustálé syčení a dunění. Jörensen je přivedl na krátký přístupový můstek. Na jeřábu tu visel oranžový krytý člun z umělé hmoty.

„Co budete dělat na Thorvaldsonu?“ zeptal se jen tak zběžně. „Slyšel jsem, že Statoil chce stavět ještě dál na moři.“

„Možná,“ připustila Lundová.

„Plošinu?“

„To neřekli. Možná taky SWOP.“

SWOP byla zkratka pro Single Well Offshore Production System. Od hloubky vrtu tři sta padesát metrů se používala tato zařízení, obrovské nádrže s čerpacím systémem. Byla to ohebná vrtná vedení spojená s vrtací hlavou. Těmi se surová ropa pumpovala z mořského dna a tankery sloužily zároveň jako mezisklady.

Jörensen pohladil Lundovou po tváři.

„Ať mi tam nedostaneš mořskou nemoc, maličká.“

Nastoupili do člunu. Byl velký a prostorný, s tvrdým pažením a řadami lavic. Mimo Lundovou a Johansona byl na palubě už jen kormidelník. Trupem lodi proběhlo lehké škubnutí, když se naviják jeřábu dal do pohybu a člun začal klesat. A najednou se houpal na vlnách. Za postranními okénky zmizela popraskaná šedivá betonová plocha. A pak už se háky navijáku uvolnily a člun podjel plošinu.

Johanson se postavil za kormidelníka. Jen s námahou se udržel na nohou. Ale teď mohl spatřit Thorvaldsona. Záď výzkumné lodi se vyznačovala charakteristickým výložníkem, kterým se do moře spouštěly vědecké přístroje a ponorky. Kormidelník natočil člun bokem. Přirazili a vystupovali po ocelovém, po obou stranách jištěném žebříku. Johanson s námahou vlekl své zavazadlo, a hned mu přišlo na mysl, že to nebyl dobrý nápad, brát si s sebou půl šatníku. Lundová, která šplhala před ním, se otočila.

„Ten tvůj kufr vypadá, jak kdyby sis vyrazil na prázdniny,“ utrousila.

Johanson odevzdaně vzdychl.

„A já už myslel, že si toho nevšimneš.“

Každé větší pobřeží na světě obklopuje zóna relativně mělkých vod zvaných šelfy, které jsou hluboké nanejvýš dvě stě metrů. V podstatě není šelf nic jiného než podmořské pokračování kontinentální desky. V některých částech světa je šelf velice úzký, jinde se zas šelfové moře táhne stovky kilometrů, než se dno propadně do hlubokého moře. Na mnoha místech je přechod náhlý a strmý, jinde zas terasovitý a spíše mírný. Za šelfy začíná neznámé univerzum, o němž věda skutečně ví méně než o kosmu.

Na rozdíl od hlubokých moří mají lidé šelfy pod téměř dokonalou kontrolou. Přestože mělká moře představují jen osm procent světové mořské hladiny, výnosy skoro celého světového rybolovu pocházejí právě odtud. Suchozemské zvíře člověk žije z vody, pročež dvě třetiny zástupců tohoto druhu sídlí v na šedesát kilometrů úzkých pruzích kolem pobřeží.

Před Portugalskem a severním Španělskem se šelfy na oceánografických mapách jeví jako úzké proužky. Britské ostrovy a Skandinávie jsou naopak obklopeny šelfy tak velkoplošnými, až přecházejí jeden do druhého a tvoří Severní moře, které je poměrně mělké, protože jeho hloubka se pohybuje mezi dvaceti a sto padesáti metry.

Na malém moři na severu Evropy i s jeho složitým prouděním a teplotními poměry nebylo na první pohled nic zvláštního. V dnešní podobě existovalo teprve deset tisíc let. Přesto mělo pro světové hospodářství ústřední význam. Patřilo k nejfrekventovanějším zónám na zemi, ve státech sousedících s ním vedle sebe žily vysoce vyspělé průmyslové národy a byl zde největší přístav všech dob – Rotterdam. Kanál La Manche, třicet kilometrů široká mořská úžina, se stal nejpoužívanější silnicí na světě. Nákladní lodě, tankery a trajekty zde manévrovaly na velmi stísněném prostoru.

Je tomu už tři sta milionů let, co obrovské bažiny spojovaly kontinent s Anglií. Oceán se zde střídavě rozléval a zase ustupoval. Mohutné řeky naplavily do severních pánví bláto, rostliny a zbytky zvířat. To vše se časem navrstvilo do kilometr vysokého sedimentu. Vznikly uhelné sloje, zatímco území dál klesalo. Jedna na druhou se hromadily nové a nové vrstvy a slisovaly ty nejspodnější sedimenty na písek a vápník. V hloubkách se zároveň oteplovalo. V organických zbytcích v hornině probíhaly soustavy chemických procesů a pod tlakem a žárem je měnily na ropu a plyn. Něco z toho prosakovalo porézní horninou k mořskému dnu a ztrácelo se ve vodě, ale většina zůstala v podzemních skladištích.

Šelf potom nerušeně odpočíval miliony let.

Ropa přinesla změnu. Norsko, jež pochopilo, že jako rybářský národ upadá, se vrhlo na nově objevené bohatství stejně jako Anglie, Holandsko a Dánsko a během třiceti let se vyvinulo v druhého největšího vývozce ropy na světě. Většina zásob, a tím i polovina všech evropských zdrojů byla uložena v norském šelfu. Norské zásoby plynu se ukázaly být stejně mohutné. Stavěla se jedna plošina za druhou. Technické problémy se řešily na úkor životního prostředí. Vrty byly stále hlubší a první jednoduché konstrukce ustoupily vrtným věžím vysokým jako Empire State Building. Byly vypracovány plány na podmořské kompletně dálkově řízené plošiny a začínaly se měnit ve skutečnost. Jásot v podstatě neměl mít konce.

Ale skončil dřív, než se dalo očekávat. Výnosy rybolovu klesaly stejně rychle jako na celém světě a podobně se snižovala i těžba ropy. Co vznikalo miliony roků, to zmizelo za necelých čtyřicet let. Mnoho nalezišť v šelfových mořích bylo vyčerpáno. Objevilo se strašidlo obřího vrakoviště v podobě odstavených plošin, kterých se nebylo jak zbavit, protože na světě neexistovala síla, která by jimi pohnula z místa. Z mizérie vedla jen jedna cesta, do které se ropné národy samy vmanévrovaly. Za šelfy, na kontinentálních svazích a v rozsáhlých hlubokomořských pánvích existovala nedotčená naleziště. Stávající vrtné plošiny zde nebyly použitelné. Co plánovala skupina Lundové pro využití těchto nalezišť, byla zařízení zcela jiného druhu. Svah nebyl všude strmý. Tvořil stupňovité terasy a skýtal ideální terén pro podmořské továrny. S ohledem na riziko, jež se pojilo s projektem tak vzdáleným od šelfu, byly lidské pracovní síly zredukovány na minimum. S klesající těžbou zapadala i hvězda naftařů, kteří byli v sedmdesátých a osmdesátých letech ctěni, váženi a skvěle placeni. Pro Gullfaks C se plánovalo zredukovat personál na něco přes dvacet lidí. Plošiny jako z „přistání člověka na Měsíci“, projekt století vhodný pro naleziště plynu nad Trollem v Norském příkopu, pracovaly plně auto-maticky.

Severomořská ropná společnost byla v podstatě ztrátová. Jenže zastavení propadu by s sebou bylo přineslo ještě větší problémy.

Když Johanson vyšel ze své kajuty, na palubě Thorvaldsonu panovala klidná, rutinní nálada. Loď nebyla nijak zvlášť velká. Na výzkumném gigantu, jakým byla bremerhavenská Polarstern, by byli mohli přistát s helikoptérou, ale Thorvaldson potřeboval místo pro nejrůznější přístroje. Johanson se loudal k palubnímu zábradlí a rozhlížel se. Za dvě hodiny plavby nechali za sebou celé sídliště plošin, jehož ostrovy byly navzájem spojeny jen vzdušnou cestou. Nyní se nacházeli nad Shetlandskými ostrovy, už za šelfem. Tak daleko na širém moři byl s těžbou konec. V dálce se rýsovaly rozpoznatelné siluety vrtných věží, ale jinak to tu už vypadalo víc jako moře než jako průmyslová zóna. Hloubka pod kýlem činila asi sedm set metrů. Kontinentální svah byl sice proměřen a zmapován, ale nějaké dojmy z říše věčné tmy byly sotva možné. Silné reflektory mohly posvítit na to či ono místo, ale ucelený obraz dokázaly podat asi jako jedna jediná pouliční lucerna v noci nad celým Norskem.

Johanson myslel na bordeaux a na malou kolekci francouzských a italských sýrů ve svém kufru. Vydal se hledat Lundovou a našel ji při kontrole robota. Automat visel v držácích výložníku. Byla to hranatá almara z potrubí, vysoká dobré tři metry a nacpaná technikou. Na uzavřené horní straně stálo jméno: Victor. V přední části Johanson rozpoznal kamery a složené uchopovací rameno.

Lundová se rozzářila.

„Zíráš, co?“

„Velký žlutý vysavač,“ podotkl.

„Defétisto!“

„No dobře. Ve skutečnosti mě to fascinuje. Kolik ta věc váží?“

„Čtyři tuny. Hej, Jeane!“

Zpoza bubnu s kabelem vyšel hubený muž se zrzavými vlasy. Lundová mu dala znamení rukou, aby přišel blíž.

„Jean-Jacques Alban je první důstojník na téhle plovoucí kupě šrotu,“ představovala Lundová zrzka. „Sigur je děsně zvědavý a chce o Victorovi vědět úplně všechno. Buď tak hodný a postarej se o něj.“

A zmizela poklusem. Alban se za ní díval s pobaveně bezmocným výrazem ve tváři.

„Myslím, že máte důležitější práci než mi vysvětlovat Victora,“ domýšlel se Johanson.

„Žádný problém,“ ušklíbl se Alban. „Tina jednou předhoní i samu sebe. Vy jste ten člověk z NTNU, že? Zkoumal jste ty červy.“

„Jenom jsem k nim vyslovil svůj názor. Proč si s těmi červy pořád lámete hlavu?“

Alban udělal odmítavé gesto.

„Děláme si spíš starosti o povahu dna tady na svahu. Červy jsme objevili náhodou a poutají především Tininu fantazii.“

„Myslel jsem, že roboty spouštíte kvůli červům,“ divil se Johanson.

„To vám Tina říkala?“ Alban se podíval na automat naproti a zavrtěl hlavou. „Ne, to je jen část naší mise. Samozřejmě nebereme nic na lehkou váhu, ale hlavně připravujeme nasazení stanice pro dlouhodobé měření. Umístíme ji přímo nad detekované naleziště ropy. Když dojdeme k závěru, že to místo je zaručené, přijde sem podmořská těžební stanice.“

„Tina říkala něco o SWOP.“

Alban vrhl na Johansona pohled, jako by si nebyl jistý, jak na to má odpovědět.

„Vlastně ne. Továrna pod vodou je už tak jako tak jistá. Jestli se mělo něco změnit, tak mi to uniklo.“

Aha. Takže to nebude žádná plovoucí plošina.

Asi bylo lepší tohle téma už dál nerozvíjet. Johanson se proto raději Albana dál vyptával na podmořského robota.

„Je to Victor 6000, Remotely Operated Vehicle, zkráceně ROV,“ vysvětloval Alban. „Může proniknout až do hloubky šest tisíc metrů a pracovat tam několik dní. Řídíme ho tady odtud shora a přijímáme veškerá data v reálném čase, všechno přes kabel. Tentokrát zůstane dole osmačtyřicet hodin. Kromě toho má nacucnout spoustu červů. Statoil si nechce nechat předhazovat, že narušuje biodiverzitu.“ Odmlčel se. „Co si o těch potvorách myslíte?“

„Nic,“ řekl Johanson vyhýbavě. „Aspoň prozatím.“

Ozval se rachot strojů. Johanson viděl, jak se rameno jeřábu dává do pohybu a zvedá Victora.

„Pojďte,“ vybídl ho Alban. Odvedl Johansona doprostřed lodi, kde bylo instalováno pět kontejnerů vysokých jako člověk. „Většina lodí není pro nasazení Victora vůbec zařízená. Vypůjčili jsme si ho z Polarstern, protože k nám se ještě tak tak vejde.“

„Co je v těch kontejnerech?“

„Hydraulické jednotky pro naviják, agregáty a všemožné krámy. V tom předním je kontrolní stanoviště ROV. Neuhoďte se do hlavy!“

Prošli nízkými dveřmi. V kontejneru bylo těsno. Johanson se rozhlédl. Polovinu prostoru zabíral řídicí pult s dvěma řadami monitorů. Některé byly vypnuté, další zobrazovaly provozní data ROV a navigační informace. Před obrazovkami sedělo několik mužů. Byla mezi nimi i Lundová.

„Ten uprostřed v pojízdném křesle je pilot,“ vysvětloval Alban. „Napravo od něj sedí druhý pilot, který také obsluhuje uchopovací rameno. Victor pracuje citlivě a precizně, ale člověk musí být náležitě šikovný, aby si s ním rozuměl. Další sedadlo patří koordinátorovi. Ten udržuje spojení s důstojníkem ve službě na můstku, aby robot a loď optimálně spolupracovali. Na druhé straně sedí vědci. Tamhle je Tinino místo. Obsluhuje kamery a nahrává obraz. – Jste připraveni?“

„Můžete ho spustit,“ řekla Lundová.

Zbývající monitory naskočily jeden po druhém. Johanson poznal část zádi a výložníku, nebe a moře.

„Teď vidíte, co vidí Victor. „Je vybaven osmi kamerami. Jednou hlavní se zoomem, dvěma pilotními objektivy pro navigaci a pěti přídavnými kamerami. Kvalita obrazu je mimořádně dobrá, i v několikatisícových hloubkách pořizujeme scény použitelné pro film. Jsou dokonale ostré a mají brilantní barvy.“

Kamera měnila perspektivu. Robot klesal. Moře se blížilo a pak voda cákla na objektivy. Na monitorech se ukázal modrozelený svět, jenž pomalu temněl.

Kontejner se plnil muži i ženami, kteří předtím pracovali u jeřábu. Bylo tu ještě těsněji.

„Zapnout reflektory,“ přikázal koordinátor.

Prostor před Victorem se najednou rozjasnil. Světlo bylo difuzní. Modrozelená vybledla a kontrastovala s nasvícenou černí. Do záběru se dostalo pár malých rybek a pak se zdánlivě vše naplnilo nepatrnými vzduchovými bublinkami. Johanson věděl, že ve skutečnosti jde o plankton, miliardy miniaturních živočichů. Kolem táhly červené medúzy a průsvitné žebernatky.

Hejno částic po chvíli prořídlo. Hloubkoměr ukazoval pět set metrů.

„Co přesně bude dělat Victor, až dosedne na mořské dno?“ zeptal se Johanson.

„Odebírat vzorky vody a sedimentu, a vedle toho sbírat živočichy,“ odpověděla Lundová, aniž by se otočila. „Ale především bude dodávat videomateriál.“

Do obrazu vlezlo cosi rozeklaného. Victor klesal podél strmé stěny. Červené a oranžové langusty mu kynuly dlouhými tykadly. Tady dole už byla naprostá tma, ale díky reflektorům kamery přenášely úžasně přirozené barvy živočichů. Victor pozvolna klesal dál, kolem mořských hub a okurek, až dosedl na rovný terén.

„A jsme tam,“ ozvala se Lundová. „Šest set osmdesát metrů.“

„Okay.“ Pilot se naklonil dopředu. „Uděláme otáčku.“

Svah zmizel z obrazovek. Nějakou dobu zas viděli volnou vodu, pak se v modročerné hloubce najednou opět ukázalo mořské dno.

„Victor je navigován s milimetrovou přesností,“ řekl Alban Johansonovi s neskrývanou pýchou. „Kdybyste chtěl, navlékne vám klidně nit do jehly.“

„Děkuji, o to se postará můj krejčí. Kde přesně teď je?“

„Přímo nad jednou plošinou. V podzemí je uloženo obrovské množství ropy.“

„I metanhydrátu?“

Alban se na něj zamyšleně podíval. „Ano, jistě. Proč se ptáte?“

„Jen tak. A tady chce Statoil postavit továrnu?“

„Z našeho hlediska je to ideální poloha, pokud nebude nic mluvit proti tomu.“

„Například červi.“

Alban pokrčil rameny. Johanson si všiml, že Francouz tohle téma nemá rád. Přihlíželi, jak robot přelétá cizí svět, předhání utíkající mořské pavouky a ryby, které vířily sediment. Kamery zabraly sídliště hub, talířovek svítivých a sépií. Moře zde nebylo nijak zvlášť obydlené, zato tu byla spousta nejrozmanitějších obyvatel jeho dna. Po chvíli začala být podmořská krajina strohá a zjizvená jako od neštovic. Po dně se táhly pruhované struktury.

„Sedimenty přeskupené následkem sesuvu,“ hlásila Lundová. „Na norském svahu se toho sesulo už víc.“

„Jak vznikly ty rýhované struktury?“ zajímal se Johanson. Dno se opět změnilo.

„To způsobuje proudění. Míříme teď k okraji plošiny.“ Udělala přestávku. „Kousek odtud jsme našli ty červy.“

Upnuli se k monitorům. Ve světle reflektorů se objevilo něco jiného. Světlá, velkoplošná zabarvení.

„Bakteriové rohože,“ poznamenal Johanson.

„Ano, známky metanhydrátu.“

„Tam,“ řekl pilot.

Do záběru se dostaly popraskané bílé plochy. Zde se zmrzlý metan nacházel přímo na dně. Johanson náhle rozpoznal ještě něco. I ostatní to viděli. Kontrolní místností se rozlilo ticho jako v hrobě.

Kusy hydrátu mizely pod růžovým hemžením. Zpočátku se ještě dala rozeznat jednotlivá těla, ale pak už bylo množství vlnících se červů nepřehledné. Růžové trubice s bílými chomáčky štětin lezly jedna přes druhou.