Obsah

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Epilog

Bonus k patnácté a šestnácté kapitole

Poznámka autorky

ALI HAZELWOOD

HYPOTÉZA LÁSKY

THE LOVE HYPOTHESIS

Copyright © 2021 by Ali Hazelwood

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved

Translation © Jana Jašová, 2023

ISBN 978-80-249-5003-7

Mým ženám z vědeckotechnické sféry: Kate, Caitie,

Hatun a Mar. Per aspera ad astra.

Hy·po·té·za (podstatné jméno)

Výpověď, jejíž platnost se pouze předpokládá na základě nedostatečných důkazů, ale je formulovaná tak, aby ji bylo možné potvrdit nebo vyvrátit.

Příklad: „Vzhledem k dostupným informacím a doposud shromážděným datům vyslovuji hypotézu, že čím dál se budu držet od lásky,

tím líp pro mě.“

Prolog

Upřímně, Olive se s tím postgraduálním studiem pořád nemohla rozhodnout.

Ne snad proto, že by ji přírodní vědy nebavily. (Bavily. Milovala je. Šly jí ze všeho nejlíp.) A ne proto, že tady naprosto zjevně blikala spousta rudých kontrolek. Moc dobře si uvědomovala, že upsat se k letům nedoceňované a mizerně placené práce, na osmdesát hodin týdně, nemusí být nejlepší pro její duševní zdraví. Večery strávené ve společnosti Bunsenova kahanu, aby odhalila jakousi triviální špetku vědění, nemusí být klíčem ke štěstí. Podřídit veškeré funkce těla i mysli akademickému bádání, jen s nepravidelnými přestávkami na zhltnutí něčího zapomenutého bagelu, nemusí být to nejmoudřejší rozhodnutí.

Tohle všechno si uvědomovala, ale s ničím z toho si nedělala starosti. Anebo možná dělala, trošku, ale s tím si dokáže poradit. Ne, od rozhodnutí propadnout tomu nechvalně známému, depresivně suchopárnému pekelnému kruhu (jinak známému jako doktorandské studium) ji odrazovalo něco jiného. Tedy… odrazovalo ji to až do chvíle, než dostala pozvánku k přijímacímu pohovoru na místo doktorandky na stanfordské katedře biologie, kde potkala TOHO MUŽE.

TOHO MUŽE, jehož jméno se nikdy nedozvěděla.

TOHO MUŽE, na něhož narazila, když poslepu vklopýtala na první toaletu, kterou uviděla.

TOHO MUŽE, který jí položil otázku: „Jen by mě tak zajímalo – existuje nějaký konkrétní důvod, proč pláčete v mé umývárně?“

Olive vyjekla. Pokusila se otevřít oči skrz slzy, ale skoro se jí to nepodařilo. To málo, co viděla, bylo rozmazané. Rozeznávala jen rozpité obrysy – někoho vysokého, tmavého, zarostlého, v černém obleku a… ano. To bylo to podstatné.

„T-to nejsou dámské toalety?“ vykoktala.

Odmlka. Ticho. A pak: „Ne.“ Hlas měl hluboký. Hodně hluboký. Vážně pořádně hluboký. Kouzelně hluboký.

„Víte to jistě?“

„Ano.“

„Určitě?“

„Popravdě řečeno, tohle je umývárna k mé laboratoři.“

Aha. Tak teď ji dostal. „Moc se omlouvám. Potřebujete na –?“ Ukázala ke kabince, nebo do těch míst, kde si myslela, že by mohla být. Oči ji pálily, i když je měla zavřené, a tiskla na ně víčka pořádně křečovitě, aby tu palčivost zahnala. Pokusila se otřít si tváře rukávem, jenže zavinovací šaty byly z levného a tenoučkého materiálu. Neabsorbovaly vlhko zdaleka tak dobře jako pravá bavlna. Ach, prosté radosti chudoby.

„Potřebuju vylít tohle činidlo do výlevky,“ prohlásil, ale Olive neslyšela, že by se pohnul. Možná proto, že mu blokuje umyvadlo. Anebo si myslí, že je nějaká magorka, a chce na ni zavolat kampusovou ochranku. To by její sny o doktorandském studiu ukončilo hodně rychle, co?

„Tuhle místnost nepoužíváme jako toalety, slouží k vylévání odpadu a umývání laboratorního vybavení.“

„Aha, promiňte. Myslela jsem…“ Spíš nemyslela. Občas k tomu měla sklony, což bylo její prokletí.

„Jste v pořádku?“

Musí být pořádně vysoký, napadlo ji. Jeho hlas zněl, jako by přicházel z výšky asi tak tři metry nad ní.

„Jistě, proč se ptáte?“

„Protože pláčete v mé umývárně.“

„Ne, já nepláču. Totiž, možná jistým způsobem ano, ale jsou to jen slzy, chápete?“

„Nechápu.“

Povzdychla si a opřela se o kachlíkovou zeď. „To dělají ty kontaktní čočky. Jsou už nějakou dobu prošlé a nebyly moc kvalitní, ani když byly nové. Dráždí mi oči. Už jsem si je vyndala, ale…“ Pokrčila rameny. Doufala, že aspoň přibližně jeho směrem. „Chvíli to trvá, než se to zlepší.“

„Vy jste si dala do očí prošlé čočky?“

„Nejsou prošlé moc dlouho.“

„Co je to ‚ne moc dlouho‘?“

„Nevím… pár let?“

„Prosím?“ Souhlásky vyslovoval ostře a pečlivě. Řízně. Příjemně.

„Jen asi dva roky.“

„Jen dva roky?“

„To nevadí. Data spotřeby jsou pro slabochy.“

Ostrý zvuk – něco jako odfrknutí. „Data spotřeby slouží k tomu, abych vás nemusel najít, jak pláčete v mé umývárně.“

Jestli ten chlap není sám pan Stanford, pak by tomu už měl vážně přestat říkat moje umývárna.

„To nic.“ Mávla rukou. Protočila by panenky, kdyby ji oči tak nepálily. „To pálení trvá jen pár minut.“

„Chcete říct, že jste to neudělala poprvé?“

Zamračila se. „Co jako?“

„Že jste si nenasadila prošlé čočky poprvé?“

„Samozřejmě že ne. Čočky nejsou levné.“

„Oči taky ne.“

Hm. Dobrá poznámka. „Poslyšte, nesetkali jsme se už? Možná včera na té večeři s potenciálními příštími doktorandy?“

„Ne.“

„Vy jste tam nebyl?“

„Na takové akce nechodím.“

„A co jídlo zdarma?“

„Za ty zdvořilostní rozhovory to nestojí.“

Třeba drží nějakou dietu, protože který doktorand tohle může říct? Olive si byla jistá, že ten dlouhán je student programu Ph.D. – prozradil ho ten povýšený, opovržlivý tón. Všichni doktorandi jsou takoví: myslí si, že jsou lepší než ostatní, protože mají to pochybné privilegium zabíjet ve jménu vědy octomilky za devadesát centů na hodinu. V pochmurné deprimující pekelné krajině akademického prostředí jsou postgraduální studenti ta nejnižší stvoření, a tudíž musí přesvědčit sami sebe, že jsou nejlepší. Olive nebyla klinická psycholožka, ale připadalo jí to jako učebnicová ukázka obranného mechanismu.

„Byla jste na pohovoru na doktorandské místo?“ zeptal se jí.

„Ano, pro příští rok na katedru biologie.“ Bože, ty oči ji tak hrozně pálily. Když už teď věděla, že je taky doktorand, připadalo jí bezpečné mu tykat. „Co ty?“

„Já?“

„Jak dlouho už jsi tady?“

„Tady?“ Odmlka. „Šest let, víceméně.“

„Aha. Takže to už budeš brzo obhajovat disertaci?“

„Ehm…“

Zaslechla váhavost v jeho hlase a okamžitě se zastyděla. „Počkej, ne, nemusíš mi to říkat. První pravidlo postgraduálu – nesděluj ostatním doktorandům termín obhajoby.“

Ticho. Vteřinu, dvě. „Přesně tak.“

„Promiň.“ Zalitovala, že ho nevidí. Společenské interakce byly vždycky těžké, a tím hůř, když člověk přišel i o těch pár vodítek, která mohl mít. „Nechtěla jsem, aby to znělo, jako když tě vyslýchají rodiče o Díkůvzdání.“

Tiše se zasmál. „To bys nedokázala.“

„Ach.“ Usmála se. „Otravní rodiče?“

„A ještě horší Díkůvzdání.“

„To máte vy Američani za to, že jste opustili Commonwealth.“ Natáhla ruku a doufala, že aspoň přibližně k němu. „Mimochodem, jsem Olive. Jako oliva.“ Už si začínala myslet, že se možná představuje odtoku umyvadla, když vtom uslyšela, že popošel blíž. Ruka, která sevřela tu její, byla suchá a horká, a tak velká, že by v ní mohla zmizet celá pěst. Všechno na něm muselo být obrovské. Výška, prsty, hlas.

Což nebylo tak nepříjemné.

„Ty nejsi Američanka?“ zeptal se.

„Kanaďanka. Poslyš, kdybys čirou náhodou mluvil s někým z přijímací komise, můžeš prosím vynechat tu mou čočkovou lapálii? Mohla bych pak vypadat jako ne tak úplně brilantní kandidátka.“

„Myslíš?“ opáčil vážně.

Kdyby mohla, zamračila by se na něj. Ale možná se jí to povedlo i tak, protože se zasmál. Jen krátce, ale Olive to neušlo. A docela se jí to líbilo.

Pustil ji a ona si uvědomila, že se ho sama nepřestávala držet. Jejda.

„Chceš sem nastoupit?“ zeptal se.

Pokrčila rameny. „Třeba mě nebudou chtít.“ Ale měla pocit, že si s profesorkou Aslanovou, která s ní vedla pohovor, vážně sedly. Olive s ní koktala a mumlala mnohem míň než obvykle. Plus měla taky vynikající známky a doporučení z magisterského studia. Nemít žádný osobní život je někdy výhoda.

„A jestli ti to místo nabídnou, máš v plánu ho přijmout?“

Byla by hloupá, kdyby neměla. Tohle je přece Stanford – s jedním z nejlepších biologických programů ze všech univerzit. Nebo si to Olive aspoň opakovala, aby něčím přebila tu ochromující pravdu.

Totiž že si tím postgraduálním studiem pořád není jistá.

„No… asi ano. I když musím říct, že hranice mezi ideálním kariérním rozhodnutím a zásadním zmrvením života je trochu nejasná.“

„To vypadá, jako by ses spíš přikláněla k názoru, že tohle je zmrvení.“ Znělo to, jako by se usmíval.

„Ne. No, totiž… já jen…“

„Co jen?“

Kousla se do rtu. „Co když na to nemám?“ vyhrkla. Proč, proboha, proč se svěřuje s největšími obavami svého tajnůstkářského srdce tomuhle neznámému chlápkovi v umývárně? K čemu? Pokaždé když svoje pochyby vyslovila před někým ze svých přátel a známých, uslyšela vždycky stejná klišé, stejně bezobsažné povzbuzování: To bude dobré. Ty to zvládneš. Já ti věřím. Tenhle cizinec určitě vysloví něco podobného.

Už se nadechuje.

Každou chvíli to z něj vyletí.

Už –

„Proč to chceš dělat?“

Eh? „Dělat… co?“

„Získat doktorát. Co tě k tomu vede?“

Olive si odkašlala. „Vždycky jsem měla zvídavou mysl a postgraduální studium je ideální prostředí, ve kterém můžeš něco takového rozvinout. Získám tak důležité předpoklady k dalšímu –“

Odfrknul si.

Olive se zamračila. „Co je?“

„Nechci, abys mi recitovala z příručky Jak se připravit na pohovor. Proč chceš ty sama dělat doktorát?“

„Ale tohle je pravda,“ namítla trochu nejistě. „Chci si zlepšit svoje badatelské schopnosti –“

„Chceš dělat postgraduál, protože tě nenapadá nic lepšího?“

„Ne.“

„Protože jsi nesehnala žádné místo v praxi?“

„Ne, já – já ani žádné nesháněla.“

„Aha.“ Pohnul se, jeho mohutný rozmazaný obrys se přiblížil a vylil něco do umyvadla. Olive ucítila eugenol, aviváž a čistou mužskou pokožku. Kupodivu to byla příjemně voňavá směs.

„Potřebuju větší volnost, než jakou mi může průmysl nabídnout.“

„Na akademické půdě moc svobody nezískáš.“ Jeho hlas k ní přicházel zblízka, jako by zůstal stát hned u ní. „Budeš muset shánět finance na svou práci, bojovat o ně se směšně soupeřivými žadateli o granty. V praxi by sis vydělala mnohem víc, dělala bys jen od devíti do pěti, a dokonce mohla i zažívat to, čemu se říká víkendy.“

Olive se zachmuřila. „Chceš mě přesvědčit, abych svou žádost o místo tady stáhla? Není to náhodou nějaká skrytá kampaň proti lidem, co nosí prošlé oční čočky?“

„Ne.“

Slyšela v jeho odpovědi pousmání.

„Jsem ochoten předstírat, že to bylo jen opomenutí.“

„Nosím je pořád a skoro nikdy mi ne–“

„Takže se jedná o dlouhou sérii opomenutí.“ Povzdychl si. „Víš co? Já netuším, jestli na to máš, ale tuhle otázku by sis neměla klást. Akademická kariéra od tebe chce spoustu muziky za málo peněz. Záleží na tom, jestli ty máš dost dobrý důvod, abys o ni usilovala. Takže proč chceš být doktorka, Olive?“

Zamyslela se nad tím a přemýšlela a přemýšlela ještě víc. Pak se opatrně ozvala. „Chci něco zjistit. Něco konkrétního – chci najít odpověď na jednu otázku.“ Tak, a je to venku. Takhle to s ní je. „Je to něco, co podle mě nikdo neobjeví, když se tím nebudu zabývat já.“

„Otázku?“

Vnímala, jak se pohnul vzduch, a došlo jí, že TEN MUŽ se teď opírá o umyvadlo.

„Ano.“ V puse jí vyschlo. „Je to něco, co je pro mě důležité. A – a nevěřím, že by to zvládnul někdo jiný. Protože to zatím nikdo neudělal. Protože…“ Protože se stalo něco špatného. Protože se chci podílet na tom, aby se to už nestávalo.

Takové tíživé myšlenky v přítomnosti cizího člověka, v temnotě za zavřenými víčky. A tak je trochu pootevřela. Viděla pořád rozmazaně, ale ta palčivost byla skoro ta tam. TEN MUŽ se na ni díval. Po okrajích pořád trochu rozpitý, ale byl rozhodně tam a trpělivě čekal, až bude pokračovat.

„Pro mě je to důležité,“ zopakovala. „Ten výzkum, na kterém chci pracovat.“ Olive bylo třiadvacet a byla na světě sama. Nestála o víkendy ani o dobrý plat. Chtěla se vrátit v čase. Chtěla být míň osamělá.

Jenže to nešlo, a tak se rozhodla usilovat o nápravu toho, co by napravit mohla.

TEN MUŽ přikývl, ale neřekl nic, jen se narovnal a zamířil ke dveřím. Zřejmě odcházel.

„Je můj důvod dost dobrý na to, abych šla studovat postgraduál?“ zavolala za ním. Nelíbilo se jí, že to zní, jako by škemrala o jeho schválení. Že by byla uprostřed nějaké existenciální krize?

Neznámý se zastavil a ohlédl se na ni. „Je to ten nejlepší.“

Napadlo ji, že se usmívá. Nebo něco na ten způsob.

„Hodně štěstí s výsledkem pohovoru, Olive.“

„Děkuju.“

Už byl skoro ze dveří.

„Třeba se uvidíme příští akademický rok,“ vyhrkla a trochu zrudla. „Jestli se sem dostanu. A jestli ty už nebudeš mít po disertaci.“

„Třeba,“ zaslechla ještě.

A pak už byl pryč. Olive ani nestačila zjistit, jak se jmenoval. Ale když o pár týdnů později dostala ze Stanfordu nabídku nastoupit jako doktorandka na katedru biologie, přijala ji. Bez váhání.

Kapitola první

 HYPOTÉZA: Existuje-li možnost volby mezi A (poněkud ošemetná situace) a B (kolosální průser s ničivými důsledky), zvolím vždy B.

O dva roky a jedenáct měsíců později

Na Olivinu obranu je třeba uvést, že ten muž se líbání nijak nebránil.

Chvíli mu sice trvalo se přizpůsobit – což bylo naprosto pochopitelné, vzhledem k náhlosti situace. Byla to trapná, nepříjemná, poněkud bolestivá minuta, během níž Olive opakovaně tiskla rty k jeho a vytahovala se tak vysoko, jak jí prsty u nohou dovolily, aby se jejich ústa ocitla na stejné úrovni. Musí být tak vysoký? Jejich polibek nejspíš vypadal jako neohrabaná hlavička a ona už začínala mít obavy, že to nezvládne. Anh, její kamarádce, kterou Olive před pár vteřinami viděla jít jejich směrem, bude stačit jediný pohled, aby zjistila, že Olive a Pan Polibek nejsou zrovna dvojice uprostřed vášnivého rande.

A pak ten mučivě dlouhý okamžik pominul a polibek se… změnil. Muž se ostře nadechl a naklonil maličko hlavu, takže si Olive začala připadat trochu jako opička šplhající na baobab. A jeho ruce – velké a díkybohu v klimatizované chodbě pořád teplé – se jí sevřely kolem pasu. Vyjely o pár centimetrů vzhůru k Olivinu hrudnímu koši a přidržely ji u něj. Ne moc blízko a ani ne moc daleko.

Tak akorát.

Byla to spíš prodloužená přátelská pusa než cokoli jiného, ale ne nepříjemná, a na několik nekonečných vteřin Olive zapomněla na spoustu věcí včetně toho, že se tady vine k úplně cizímu člověku. Že měla sotva dost času zašeptat: „Prosím, můžu vás políbit?“, než přitiskla rty na jeho. A že její původní motivace pro tenhle výstup byla obelhat Anh, svou nejlepší kamarádku na světě.

Tohle prostě dokáže dobrý polibek: přimět dívku, aby na nějakou dobu zapomněla sama na sebe. Olive se přistihla, že se tiskne k jeho široké pevné hrudi, která před ní rozhodně neuhýbala. Ruce jí sklouzly od výrazné čelisti a ponořily se do překvapivě hustých, hebkých vlasů, a pak – a pak sama sebe slyšela, jak vzdychá, jako by jí už docházel dech, a najednou jí to došlo, jako když ji do hlavy praští cihla – Ne. Ne.

Ne, ne, ne.

Neměla by si to tak užívat. S úplně cizím chlápkem a tak vůbec.

Zalapala po dechu, odstrčila ho od sebe a zoufale se rozhlížela po Anh. V namodralém světle zářivek chodby biologické laboratoře v jedenáct hodin večer svou kamarádku nikde neviděla. Zvláštní. Olive si byla jistá, že ji před pár vteřinami zahlédla.

Zato teď viděla až moc dobře, na koho se to bezmyšlenkovitě vrhla se žádostí o polibek. Ten muž stál před ní, rty pootevřené, hrudník se mu zvedal a oči mu zvláštně zářily. A v tu chvíli Olive došla obludnost toho, co udělala. Koho to zrovna –

Do prdele.

Je do prdele mrtvá.

Protože doktor Adam Carlsen je notoricky známý kretén.

Což nebylo pozoruhodné samo o sobě, protože v univerzitním životě každá pozice nad úrovní postgraduálních studentů (kam bohužel Olive patřila) vyžadovala jistý stupeň kreténství, pokud se na ní chtěl člověk udržet, a na samém vrcholku pyramidy kreténskosti byla definitiva. Ovšem doktor Carlsen byl výjimečný debil, aspoň pokud se dalo věřit školním drbům.

To kvůli němu musel Olivin spolubydlící vzdát dva výzkumné projekty a bude nejspíš končit až o rok později. Kvůli němu se Jeremy pozvracel z nervozity před každým zasedáním konzultační komise. Kvůli němu byla dobrá polovina postgraduálních studentů na katedře nucena posunout termíny obhajoby svých disertačních prací. Olivin další kamarád Joe, který ji každý čtvrtek vodil na rozmazané evropské filmy s miniaturními titulky, byl rešeršním asistentem v Carlsenově laboratoři. Rozhodl se s tím ale po půl roce „z různých důvodů“ seknout. Nejspíš udělal dobře, protože zbývající Carlsenovi postgraduální asistenti měli neustále roztřesené ruce a často vypadali, jako by rok nespali.

Doktor Carlsen byl možná mladá akademická hvězda a biologický génius, ale byl taky nepříjemný a přehnaně kritický, a z jeho hlasu i držení těla bylo zřejmé, jaké má o sobě mínění – že jedině on odvádí na katedře biologie na Stanfordu dobrou práci. A nejen tam, nejspíš na celém světě. Byl pověstný svou náladovostí a vůbec to byl protivný, nesnesitelný debil.

A Olive ho právě políbila.

Netušila, jak dlouho ticho mezi nimi trvá – věděla jen, že ho přerušil on. Stál před ní, směšně impozantní s těma svýma tmavýma očima a ještě tmavšími vlasy, zíral na ni ze své výšky sto devadesáti a bůhvíkolika ještě centimetrů – musel být tak o pětadvacet čísel vyšší než ona. Zamračil se, jako to obvykle dělával na postgraduálním semináři chvíli předtím, než zvednutou rukou upozornil mluvčího na nějakou fatální chybu v jeho projevu.

Adam Carlsen, ničitel vědeckých kariér, prohlásila o něm jednou Olivina školitelka.

To nic. To bude v pořádku. V naprostém pořádku. Olive bude prostě předstírat, že se vůbec nic nestalo, zdvořile na něj kývne a vytratí se odsud. Jo, tomu se říká plán.

„Vy jste… vy jste mě zrovna políbila?“ Znělo to zmateně, možná i trochu udýchaně. Rty měl plné a měkké a… Panebože. Zlíbané. Od ní. Neexistuje způsob, jak by se z toho mohla vyzout. Jak by mohla předstírat, že se to nestalo?

No, ale… za pokus člověk nic nedá.

„Ne.“

Kupodivu to zabralo.

„Aha. Dobře.“ Carlsen jí pokývl a odvrátil se od ní. Vypadal poněkud dezorientovaně. Udělal několik kroků chodbou směrem k fontánce s pitnou vodou, kam zřejmě mířil původně.

Olive už začínala věřit, že by z toho opravdu mohla vyváznout takhle lacino, když vtom se náhle zastavil a otočil se k ní se skeptickým výrazem v obličeji.

„Víte to jistě?“

Sakra.

„No, to…“ Zabořila si obličej do dlaní. „Ale není to tak, jak to vypadá.“

„Dobře. Totiž… dobře,“ zopakoval zvolna. Hlas měl hluboký a tichý a znělo to, jako by začínal zuřit. „A jak to tedy je?“

To se prostě nedalo vysvětlit. I běžnému člověku by to muselo připadat divné, natož Adamu Carlsenovi, který očividně empatii považoval za bacil, ne za projev lidskosti. Ten to nemůže nikdy pochopit. Olive spustila paže podél těla a zhluboka se nadechla.

„Já… poslyšte, nechci být nezdvořilá, ale do toho vám vážně nic není.“

Chvíli na ni zíral, než přikývl. „Jistě. Ovšem.“ Zřejmě už byl zase zpátky ve své obvyklé formě, protože mu z hlasu zmizelo překvapení a zněl opět normálně. Suše. Lakonicky. „Takže bych se měl vrátit do své pracovny a začít pracovat na stížnosti podle Hlavy IX.“

Olive vydechla ulehčením. „Ano, to bude nejlepší, protože – počkat. Začít pracovat na čem?“

Naklonil hlavu ke straně. „Hlava IX je zákon o občanských právech, který mimo jiné postihuje jakékoli sexuální obtěžování na akademické půdě –“

„Já vím, co je Hlava IX.“

„Ach tak. Takže jste se na ni úmyslně rozhodla nedbat.“

„Já – co? Ne. Ne. To není pravda!“

Pokrčil rameny. „Pak jsem se musel zmýlit a sexuálně mě napadl někdo jiný.“

„Napadl – já – já vás nenapadla.“

„Políbila jste mě.“

„Ale ne doopravdy.“

„Aniž jste si vyžádala můj předchozí souhlas.“

„Já se vás zeptala, jestli můžu!“

„Ale udělala jste to, aniž jste počkala na mou odpověď.“

„Co? Vždyť jste řekl ano.“

„Pardon?“

Zamračila se. „Zeptala jsem se, jestli vás můžu políbit, a vy jste řekl ano.“

„Chybná interpretace. Zeptala jste se mě, jestli mě můžete políbit, a já si odfrknul.“

„Jsem si naprosto jistá, že jste odpověděl ano.“

Nazdvihl jedno obočí a Olive si dopřála asi minutu denního snění o tom, jak někoho utopí. Doktora Carlsena. Sebe. Obojí znělo velmi lákavě.

„Poslyšte, vážně se moc omlouvám. Bylo to bláznivé. Nemůžeme na to prostě zapomenout, prosím?“

Dlouze se na ni zadíval. Jeho hranatý obličej vypadal vážně a ještě nějak… Tak, že to nedokázala úplně rozluštit, protože ji rozptylovalo to, jak zatraceně vysoký a mohutný je. Jak se nad ní tyčí. Olive byla vždycky štíhlá až hubená, ale dívky, které měří metr sedmdesát pět, si jen málokdy připadají drobné. Ledaže by stály vedle Adama Carlsena. Samozřejmě věděla, že je vysoký, vídala ho na katedře a potkávala v kampusu, občas spolu jeli výtahem, ale nikdy s ním nemluvila. Nikdy vedle něj nebyla tak blízko.

Leda před pár vteřinami, Olive, kdy jsi mu málem strčila jazyk do –

„Je vám snad něco?“ Znělo to téměř starostlivě.

„Co? Ne, ne. Nic mi není.“

„Protože,“ pokračoval klidně, „líbat cizí muže o půlnoci v laboratoři by mohlo naznačovat, že nejste tak úplně v pořádku.“

„Jsem v pořádku.“

Carlsen zamyšleně přikývl. „Dobře, pak tedy v příštích dnech očekávejte e-mail s pozvánkou na jednání komise.“ Otočil se, aby prošel kolem ní, a Olive vyjekla:

„Ani jste se nezeptal, jak se jmenuju!“

„Jistě to nebude problém zjistit, protože jste musela použít svou přístupovou kartu, abyste se dostala do laboratorní sekce ve večerních hodinách. Dobrou noc.“

„Počkejte!“ Naklonila se k němu a chytila ho za zápěstí, aby ho zarazila. Okamžitě se zastavil, i když bylo zřejmé, že by se jí mohl snadno vytrhnout. Místo toho významně zíral na místo, kde její prsty svíraly jeho pokožku – hned pod hodinkami, které nejspíš stály půlku jejího ročního doktorandského platu. Nebo celý.

Ihned ho pustila a ucouvla o krok. „Promiňte, nechtěla jsem –“

„Ten polibek. Vysvětlete mi to.“

Olive se kousla do spodního rtu. Teď je vážně v háji. Musím mu to říct. „Anh Phamová.“ Rozhlédla se kolem, aby si byla jistá, že Anh už je vážně pryč. „Ta dívka, která tady předtím prošla kolem. Je taky doktorandka na katedře biologie.“

Carlsen nedal nijak najevo, že ví, o kom je řeč.

„Anh se…“ Olive si zastrčila za ucho zatoulaný pramínek hnědých vlasů. Byla to vážně trapná historka. Složitá a taky trochu dětinská. „Začala jsem se vídat s jedním klukem z katedry. Jeremy Langley, má zrzavé vlasy a jeho školitel je… No, to je jedno, prostě jsme si párkrát vyšli a pak jsem ho přivedla na oslavu narozenin Anh. A oni dva, prostě si začali výborně rozumět a –“

Olive zavřela oči, což zřejmě nebyl nejlepší nápad, protože teď to všechno viděla v živých barvách pod víčky: jak se její nejlepší kamarádka a její přítel nenuceně baví v bowlingové herně, jako by se znali celý život. Jak jim ani na chvíli nedocházejí témata, jak se spolu smějí a jak ke konci večera už Jeremy z Anh nespouští oči. Bylo až bolestně zřejmé, o koho z nich dvou se zajímá víc. Olive mávla rukou a vynutila ze sebe úsměv.

„Abych to zkrátila, když jsme se s Jeremym rozešli, pozval na rande Anh. Ta odmítla, protože… se to mezi námi děvčaty nedělá a tak, jenže já vím, že se jí vážně líbí. Jen nechce ranit moje city, i když jsem ji tolikrát ujišťovala, že jsem v pořádku. Jenže mi nechce věřit.“

Nemluvě o tom, jak jsem ji tuhle zaslechla mluvit s naším kamarádem Malcolmem, kterému říkala, že Jeremy je úžasný, jenže by mi nikdy nemohla ublížit tím, že s ním začne chodit, a znělo to tak zoufale. Zklamaně a nejistě, vůbec to nebyla ta kurážná, sexy a drzá Anh, jak ji znám.

„Proto jsem jí namluvila, že už chodím s někým jiným. Je moje nejlepší kamarádka a já u ní nikdy nezažila, že by o nějakého kluka stála tak moc. Chci, aby byla šťastná, protože si to zaslouží, a ona by určitě chtěla totéž pro mě a –“ Olive si uvědomila, že plácá a že Carlsenovi na tom všem nejspíš vůbec nezáleží. Zarazila se a polkla, i když cítila, že má v ústech sucho. „A řekla jsem jí, že dneska večer… že s ním mám dneska večer rande.“

„Aha.“ Jeho výraz byl nečitelný.

„No, jenže jsem žádné rande neměla, a tak jsem se rozhodla, že sem půjdu pracovat na jednom pokusu, ale Anh se tady objevila taky. Neměla tu být, jenže najednou jsem ji uviděla, jak sem míří, a… zpanikařila jsem.“ Olive si otřela dlaní obličej. „Prostě mi to najednou přestalo myslet.“

Carlsen nic neříkal, ale z jeho pohledu bylo zřejmé, co mu letí hlavou. Očividně ano.

„Jen jsem potřebovala, aby mi věřila, že tady mám rande.“

Přikývl. „Takže jste políbila prvního člověka, kterého jste v chodbě zpozorovala. Naprosto logické.“

Olive zamžikala. „Když to řeknete takhle… asi to zrovna nebyl nejlepší nápad.“

„Asi ne.“

„Ale nejhorší taky ne! Anh nás určitě viděla. Teď si bude myslet, že chodím s vámi, a snad ji to povzbudí, aby šla s Jeremym na rande a –“ Olive zavrtěla hlavou. „Poslechněte, vážně mě to s tím polibkem mrzí.“

„Skutečně?“

„Ano. Prosím, nepodávejte na mě stížnost… opravdu jsem si myslela, že jsem vás slyšela říkat ano. Čestné slovo, že jsem vás nechtěla…“

Náhle na ni dolehla tíha toho, co provedla. Jen tak políbila cizího člověka, ze kterého se nakonec vyklubal notoricky nejprotivnější člen fakultního sboru na katedře biologie. Zaměnila jeho odfrknutí za souhlas, v podstatě ho tady na chodbě sexuálně napadla, a on se teď na ni dívá tím podivně káravým pohledem, a je tak velký a tak blízko a tak se soustředí jen na ni a…

Kruci.

Možná to bylo tou pozdní hodinou. Možná tím, že poslední kafe si dala někdy ráno. Nebo tím, jak se na ni Adam Carlsen díval tak… Najednou byla pro ni celá ta situace k neunesení.

„Vlastně máte naprostou pravdu. Hrozně moc se vám omlouvám. A jestli máte pocit, že jsem vás sexuálně obtěžovala, měl byste to nahlásit, protože tak je to správné. Bylo to ode mě ohavné, i když jsem vážně nechtěla… teda ne že by záleželo na mých úmyslech, tady je samozřejmě důležité, jak to vnímáte vy, a…“

Kecy, kecy, kecy.

„Takže já už půjdu, ano? Děkuju vám a… hrozně, hrozně moc se omlouvám.“ Olive se otočila na patě a rozběhla se chodbou pryč.

„Olive!“ zaslechla ho za sebou. „Olive, počkejte –“

Nezastavila se. Seběhla po schodech do přízemí a pak ven z budovy. Pustila se po cestičkách spoře osvětleného kampusu Stanfordu, minula dívku venčící psa a partu studentů, která se něčemu chechtala před knihovnou. Běžela a běžela, zastavila se jen na chvíli přede dveřmi svého bytu, aby odemkla, a pak se vrhla ke svému pokoji v naději, že se vyhne spolubydlícímu i té osobě, kterou si dneska (nejspíš) přivedl na noc.

Teprve když se zhroutila na postel a zadívala se na hvězdičky přilepené na stropě a zářící ve tmě, došlo jí, že zapomněla zkontrolovat svoje laboratorní myši. Taky nechala na laboratorním stole svůj laptop a někde v laborce i svou mikinu, a už úplně se zapomněla zastavit v obchodě a koupit kafe, které Malcolmovi slíbila obstarat na zítřejší ráno.

Do prdele. To byl ale děsný den.

A Olive při těch úvahách vůbec nedošlo, že na ni doktor Adam Carlsen – známý kretén – zavolal jménem.

Kapitola druhá

 HYPOTÉZA: Každý drb o mém milostném životě se bude šířit rychlostí, která je přímo úměrná mé touze zmíněný drb utajit.

Olive byla třetím rokem úspěšnou postgraduální studentkou na jedné z nejlepších kateder biologie v zemi. Na katedře, která vzdělávala víc než stovku doktorandů a tolik studentů, že to občas vypadalo jako několik milionů. Olive netušila, kolik přesně lidí na katedře studuje, ale podle počtu schránek v kopírovací místnosti se dalo bezpečně odhadnout, že až příliš. Tudíž se dalo celkem bezpečně soudit, že pokud v uplynulých dvou letech před TÍM VEČEREM (uplynulo od něj sice jen pár dní, ale Olive už věděla, že tomu minulému pátku bude až do smrti v duchu říkat TEN VEČER) neměla nikdy tu smůlu se s doktorem Carlsenem setkat, je možné, že dostuduje, aniž se jejich cesty opět zkříží. Byla si téměř jistá tím, že Adam Carlsen nezná její totožnost, a navíc ani nemá zájem ji zjišťovat. Že už nejspíš na celý ten trapas úplně zapomněl.

Ledaže by se tragicky zmýlila a on opravdu sepsal stížnost podle Hlavy IX. V tom případě se s ním uvidí znova, až bude před federálním soudem přiznávat svou vinu.

Olive dospěla k názoru, že buď může hysterčit nad pravděpodobnou výší soudních poplatků, anebo se soustředí na naléhavější záležitosti. Jako na těch přibližně pět set diapozitivů, které má připravit na seminář z neurobiologie, jejž měla vést v podzimním semestru – a ten začínal už ani ne za dva týdny. Nebo na ranní vzkaz od Malcolma, že viděl pod kredencí švába, i když byl jejich byt už tak plný pastí. Anebo na to nejdůležitější: na skutečnost, že její výzkumný projekt dospěl do kritické fáze a ona potřebuje nutně najít větší a podstatně bohatší laboratoř, aby mohla v pokusech pokračovat. Jinak by to, co v sobě mělo příslib stát se přelomovou klinicky relevantní studií, mohlo skončit několika Petriho miskami skladovanými v zásuvce jejího mrazáku.

Olive otevřela laptop napůl rozhodnutá zadat do vyhledávače „orgány, které nejsou životně důležité“ a „kolik se za ně platí“. Rozptýlila ji ale asi dvacítka nových e-mailů, které jí přišly, zatímco se zabývala svými laboratorními zvířaty. Většinou to byly obchodní nabídky, pár „osobních zpráv“ od údajných nigerijských princů a jeden newsletter od kosmetické firmy, k jehož odběru se přihlásila před šesti lety, aby získala rtěnku zdarma. Olive je rychle označila jako přečtené, protože se chtěla co nejdříve vrátit k pokusům. Pak si však všimla jednoho, který byl odpovědí na něco, co sama odeslala. Odpovědí od… Kurva. A ještě jednou kurva.

Klikla na zprávu tak prudce, že si málem vykloubila ukazováček.

DATUM: Dnes 15:14

OD: Tom-Benton@harvard.edu

KOMU: Olive-Smith@stanford.edu

PŘEDMĚT: Re: Screeningový projekt rakoviny slinivky břišní

Milá Olive,

Váš projekt zní dobře. Asi za dva týdny se chystám navštívit Stanford. Co kdybychom si o tom popovídali osobně?

S pozdravem

TB

Tom Benton, Ph.D.

Vysokoškolský pedagog

Katedra biologie, Harvardova univerzita

Srdce jí vynechalo. Pak začalo sprintovat. Pak zpomalilo a stěží se vleklo. Vzápětí ucítila pulsování krve ve  víčkách, což nemohlo znamenat nic zdravého, ale – Jo. Jo! Má to. Skoro. Možná? Snad. Rozhodně možná. Tom Benton píše, že to „zní dobře“. Tak to je přece dobře, ne?

Zamračila se a posunula si text, aby si mohla přečíst, co mu napsala před pár týdny.

DATUM: 7. července 8:19

OD: Olive-Smith@stanford.edu

KOMU: Tom-Benton@harvard.edu

PŘEDMĚT: Screeningový projekt rakoviny slinivky břišní

Vážený pane doktore,

jmenuji se Olive Smithová a jsem postgraduální studentkou na katedře biologie Stanfordské univerzity. Můj výzkum se zaměřuje na rakovinu slinivky břišní s cílem objevit neinvazivní, cenově dostupné vyšetřovací metody, které by vedly k podchycení onemocnění v raných stadiích, a tudíž ke zvýšení šance na přežití. Soustředím se na krevní markery a výsledky jsou prozatím slibné. (Mé odborně recenzované články si můžete přečíst v přiloženém souboru. Připojila jsem též poslední, dosud nepublikované závěry, které se chystám přednést na letošní konferenci Společnosti pro vývojovou biologii. Zatím čekám na schválení, ale více viz shrnutí.) Dalším krokem bude provést následný výzkum, který by potvrdil použitelnost a spolehlivost mnou navrhované testovací soupravy.

Bohužel má současná laboratoř (pod vedením doktorky Aysegul Aslanové, která za dva roky odchází do důchodu) nemá finanční prostředky ani vybavení, které by mi umožnily pokračovat v bádání. Paní doktorka mi navrhla, abych zkusila najít větší laboratoř specializovanou na výzkum rakoviny, kde bych mohla strávit příští akademický rok sběrem dat, která potřebuju. Pak bych se vrátila na Stanford, abych data zanalyzovala a sepsala studii. S velkým zájmem sleduju Vaši práci a Vaše články na téma rakoviny pankreasu. Ráda bych se zeptala, zda by bylo možné pokračovat v práci ve Vaší laboratoři na Harvardu.

Pokud by Vás to zaujalo, ráda s Vámi svůj projekt proberu podrobněji.

S pozdravem

Olive

Olive Smithová

Postgraduální studentka

Katedra biologie, Stanfordova univerzita

Jestli Tom Benton, vynikající badatel na poli léčby rakoviny, přijede na Stanford a dá Olive deset minut, ona už ho přesvědčí, aby jí pomohl z výzkumných nesnází!

No… možná.

Olive byla mnohem lepší v provádění bádání než v prezentaci jeho významu druhým. Vědecká komunikace a projevy na konferencích byly rozhodně její slabou stránkou. Teď ale bude mít šanci Bentonovi ukázat, jak slibné její výsledky jsou. Může mu vyčíslit klinické benefity své práce, vysvětlit mu, jak málo požaduje pro to, aby její projekt skončil obrovským úspěchem. Potřebuje jen stůl někde v tichém koutu jeho laboratoře, tak dvě stovky jeho laboratorních myší a neomezený přístup k jeho elektronovému mikroskopu v ceně dvaceti milionů dolarů. Benton o ní jinak ani nebude vědět.

Zamířila do kuchyňky a v duchu si skládala ohnivý projev, jak bude využívat Bentonovo vybavení jen v noci a omezí svou spotřebu kyslíku na pět nádechů za minutu. Nalila si do šálku vyčpělou kávu a otočila se. V tu chvíli zjistila, že za ní někdo stojí a mračí se na ni.

Lekla se tak, až se málem opařila.

„Ježíši!“ Chytila se za hrudník, zhluboka se nadechla a sevřela pevněji svůj hrníček s obrázkem Scooby-Doo. „Anh, tys mě ale vyděsila.“

„Nazdar, Olive.“

To bylo špatné znamení. Anh jí nikdy neříkala Olive – pokud se ji nechystala pokárat za to, že si okusuje nehty nebo že si k večeři dává želatinové medvídky.

„Ahoj! Jak ses měla o –“

„Co to mělo znamenat? Ten večer?“

Kruci. „– víkendu?“

„Doktor Carlsen?“

Kruci, kruci, kruci. „Co je s ním?“

„Viděla jsem vás dva spolu.“

„Ach. Vážně?“ Olivino překvapení bylo uboze zahrané, dokonce i pro její vlastní uši. Možná měla na střední radši chodit do dramaťáku, než aby dělala všechny možné sporty.

„Jo. Tady na katedře.“

„Aha. Hm. No jo. Ehm, já si tě nevšimla… jinak bych tě pozdravila…“

Anh se zamračila. „Ol, já tě viděla s Carlsenem. Ty víš, že jsem tě viděla, a já vím, že ty víš, že jsem tě viděla, protože od té doby se mi snažíš vyhýbat.“

„Nesnažím.“

Anh se na ni zadívala svým pověstným nesnaž-se-mi-něco-nakecávat pohledem. Ten zřejmě používala jako předsedkyně studentského senátu, jako předsedkyně Klubu stanfordských vědkyň i jako ředitelka místní pobočky organizace BIPOC pro vědce znevýhodněné původem či barvou pleti. Neexistoval boj, který by Anh nevyhrála. Byla nebojácná a nezdolná a Olive ji pro to milovala – jen ne zrovna teď.

„Už dva dny mi neodpovídáš na moje vzkazy. Jindy si píšeme každou hodinu.“

To byla pravda. A ne jednou, ale mockrát za hodinu. Olive si přesunula hrníček do levé ruky, jen aby získala trochu času. „Měla jsem… moc práce?“

„Práce?“ opakovala Anh ironicky. „S líbáním Carlsena?“

„Ach. Jo. Tohle. To bylo jen…“

Anh pokývla, jako by ji pobízela, aby dokončila větu. Když bylo zřejmé, že to Olive neudělá, Anh ji dokončila za ni.

„Promiň, Ol, ale byl to ten nejbizarnější polibek, co jsem kdy viděla.“

Klid. Zůstaň klidná. Nic neví. Nemůže nic vědět. „To pochybuju,“ odsekla chabě. „Co ten polibek ze Spider-Mana, při kterým on visí hlavou dolů? Ten byl určitě mnohem bizarnější než –“

„Ol, tys mi ten den říkala, že máš večer rande. Nechodíš snad s Carlsenem, nebo snad ano?“ Obličej Anh se stáhl v nesouhlasnou grimasu.

Bylo by snadné přiznat pravdu. Od začátku postgraduálního studia už Anh a Olive podnikly spoustu šíleností, spolu i každá zvlášť. To, že Olive zpanikařila a políbila zrovna Adama Carlsena, se mohlo zařadit na konec té dlouhé fronty. Stát se jedním z těch kousků, kterému se budou při svých pravidelných týdenních večírcích u piva a s’mores už jen smát.

Anebo taky ne. Taky bylo možné, že jestli se teď Olive přizná ke lži, Anh už jí nikdy nebude věřit. Nebo nikdy nezačne chodit s Jeremym. A Olive se sice při pomyšlení, že její nejlepší kamarádka chodí s jejím ex, trochu zvedal žaludek, jenže z toho, že by Anh byla nešťastná, se jí zvedal mnohem víc.

Situace byla deprimujícím způsobem prostá. Olive byla na světě sama. Byla sama už docela dlouho, od konce střední školy. Naučila se nedělat z toho drama – na světě je určitě spousta lidí, co jsou sami a co zapisují do kontaktních formulářů pro nouzové případy vymyšlená jména a telefonní čísla. Během studia na vysoké se soustředila na známky a na výzkum, byla to její metoda, jak se s tím vyrovnat. A taky jí nevadila vyhlídka na to, že stráví zbytek života zalezlá v laboratoři s kádinkou a pipetami jako jedinými kumpány, než… Anh.

Svým způsobem to byla láska na první pohled. První den postgraduálního programu. Na katedře biologie. Olive vešla do přednáškové auly, rozhlédla se a posadila se na první volné sedadlo, které uviděla, a ztuhla. Došlo jí, že je jediná žena v místnosti, uprostřed moře bílých mužů, kteří se už mezi sebou baví o plachtění a o tom, co za utkání včera sledovali v televizi a kudy se kam nejlíp dojede autem. Udělala jsem hroznou chybu, pomyslela si. TEN MUŽ v umývárně se spletl. Nikdy jsem sem neměla nastoupit. Nikdy mezi ně nezapadnu.

Vtom na sedadlo vedle ní dopadla dívka s tmavými vlnitými vlasy a hezkým kulatým obličejem a zamumlala: „A pak že se v postgraduálních programech dodržuje pravidlo inkluze, co?“ V tu chvíli se všechno změnilo.

Mohly se z nich stát jen spojenkyně. Jediné dvě studentky mezi výhradně mužskou bělošskou populací v programu. Mohly nacházet vzájemnou útěchu v tom, že se vůči tomu budou v pravou chvíli bouřit, ale jinak se ignorovat. Podobných přátel měla Olive hodně – vlastně spíš známých, se kterými ji spojily společné okolnosti a na které myslela celkem ráda, ovšem ne moc často. S Anh to bylo ale už od začátku jiné. Snad proto, že brzy zjistily, jak rády si obě o sobotních večerech dopřávají nezdravé dobrůtky před televizí a usínají při romantických komediích. Snad proto, že Anh Olive dotáhla na každou schůzi organizace „STEM – Ženy ve vědě a technice“ v kampusu. Nebo že každého uchvátila svými trefnými komentáři. Anebo to bylo prostě tím, že se Olive otevřela a vylíčila jí, jak těžké pro ni bylo dostat se tam, kde je dnes. Vyprávěla jí, jak si z ní její starší bratři dělali legraci a smáli se jí za to, že má ráda matematiku, a nadávali jí do nerdů – v dospívání, kdy být nerd nebylo zrovna to, oč člověk stál. Nebo jak se jí na vysoké profesor fyziky v prvním semestru zeptal, jestli nesedí ve špatné učebně. O tom, jak se navzdory jejím výborným známkám a výzkumným úspěchům všichni tvářili skepticky, když oznámila, že chce být vědeckou pracovnicí a udělat si postgraduál v přírodních vědách.

Olivina cesta na doktorát byla taky trnitá, ale zdaleka ne tolik, a tohle ji zmátlo. A pak naštvalo. A pak se to všechno přetavilo v čirý obdiv, když pochopila, že Anh všechny ty pochyby dokázala přemoct jenom svou urputností.

A Anh si z nějakého nepochopitelného důvodu stejně silně zamilovala ji. Když Olive nevystačilo stipendium na celý měsíc, Anh se s ní podělila o své instantní nudle. Když se Olive rozbil počítač a neudělala si zálohy, Anh s ní zůstala celou noc vzhůru a pomáhala jí znovu sepsat esej na krystalografii. Když Olive neměla o prázdninách kam jet, pozvala ji Anh k sobě domů do Michiganu a nechala svou velkou rodinu krmit kamarádku lahodnými pochoutkami, zatímco kolem ní probíhala rychlá vietnamská konverzace. A když se Olive začala cítit neschopná a chtěla postgraduál vzdát, Anh jí to rychle vymluvila.

V den, kdy se Olive s Anh setkala, zrodilo se přátelství, které změnilo její život. Časem se k nim přidal i Malcolm, takže už byli tři, ale Anh… byla její člověk. Rodina. Olive už si ani nemyslela, že někomu jako ona by se něco takového mohlo podařit.

Anh jen málokdy chtěla něco sama pro sebe a za ty dva roky, co se znaly, ji Olive nikdy neviděla projevit zájem o nějakého kluka – až na Jeremyho. Předstírat randění s Carlsenem bylo to nejmenší, co Olive mohla udělat pro kamarádčino štěstí.

A tak si dodala sebevědomí, usmála se a pokusila se udržet klidný tón hlasu, když se zeptala: „Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, že se den co den, minutu co minutu, bavíme, a ty ses nikdy předtím o Carlsenovi nezmínila. Moje nejlepší kamarádka se schází se superstar katedry biologie a já o tom nic nevím?! Znáš jeho pověst, ne? Máš snad nádor na mozku? Mám já nádor na mozku?!“

Takhle to končilo vždycky, když Olive neříkala pravdu: nakonec musela vykládat čím dál víc lží, aby jimi zamaskovala ty původní, a to jí vůbec nešlo. Což znamenalo, že každá další lež byla horší a méně přesvědčivá než ty předchozí. Ne, Anh nemůže nic namlouvat. Ani nikomu jinému, když už jsme u toho. Takže tohle skončí tak, že bude zuřit Anh, pak Jeremy, následně Malcolm a nakonec Olive zase skončí úplně sama. Bude z toho mít zlomené srdce a ve výsledku ani nedokončí postgraduál. Přijde o vízum a o jediný zdroj příjmů a odstěhuje se zpátky do Kanady, kde pořád sněží a lidi tam jedí losí srdce a –

„Ahoj.“

Ten hlas, hluboký a klidný, se ozval někde za Olivinými zády. Nemusela se ani otáčet, aby věděla, komu patří. Carlsen. A už vůbec se nemusela otáčet proto, aby zjistila, že ta mohutná hřejivá síla, která ji zezadu náhle podepřela v kříži, je Carlsenova ruka. Spočívající asi tak pět centimetrů nad jejím zadkem.

Kurva.

Olive zvrátila hlavu dozadu. A nahoru. A výš. A mnohem výš. Nebyla malá, to on byl tak velký. „Ehm. Ahoj.“

„Všechno v pořádku?“ Pronesl tichým důvěrným tónem a zadíval se jí přitom do očí. Jako by spolu byli sami. Jako by tam nestála Anh. Pronesl to tak, že by to Olive mělo zneklidnit, ale to se nestalo. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu ji jeho přítomnost v místnosti uklidňovala, ačkoli ještě před pár vteřinami by z pomyšlení na to vyletěla z kůže. Třeba se dva různé typy nejistoty navzájem zneutralizují? Docela to znělo jako fascinující výzkumná otázka. Která by stála za pozornost. Možná by Olive měla opustit biologii a vrhnout se na psychologii. Anebo se omluvit a běžet se poradit s odbornou literaturou. Anebo se na místě vypařit, aby se vyhnula té nejtrapnější situaci, do jaké se kdy dostala.

„Ano. Ano, všechno je super. Jen si s Anh… povídáme. Jaký jsme měly víkend…“

Carlsen se na Anh podíval, jako by si až teď uvědomil, že ona je tam taky. Vzal ji na vědomí s pokývnutím kolegy na kolegyni. Jeho ruka sklouzla po Olivině páteři níž a Anh vykulila oči.

„Rád vás poznávám, Anh. Hodně jsem o vás slyšel,“ prohlásil Carlsen a Olive musela uznat, že mu jde lhaní mnohem líp než jí. Navíc to z Anhina úhlu pohledu muselo vypadat, jako by ji osahával, což… ve skutečnosti nedělal. Olive jeho dlaň téměř necítila.

Jen nepatrně. Její teplo a lehounký tlak a –

„Taky vás ráda poznávám,“ odpověděla Anh ohromeně. Vypadala, jako by se každou chvíli měla skácet na zem. „No, už budu muset jít… Ol, napíšu ti, až… jo.“

A zmizela ve dveřích dřív, než jí kamarádka stačila odpovědět. Což bylo dobře, protože si Olive aspoň nemusela vymýšlet další lži. Ale taky to tak úplně dobře nebylo, protože teď zůstali v místnosti jen ona a Carlsen. Který stál až moc blízko. Olive by byla ochotná vysolit balík za tvrzení, že tu blízkost narušila jako první, ale ve skutečnosti to byl Carlsen, kdo od ní ucouvl. Jen natolik, aby jí poskytl prostor, který potřebovala, a ještě o něco dál.

„Je všechno v pořádku?“ zopakoval. Pořád tak mírným tónem, jaký by od něj nečekala.

„Ano. Ano, jen…“ Mávla rozpačitě rukou. „Děkuju.“

„Není zač.“

„Vy jste slyšel, co říkala? O pátku a…“

„Slyšel. Proto jsem…“ Podíval se na ni a pak na svou ruku – na tu, která ji pár vteřin zahřívala v kříži – a Olive okamžitě pochopila.

„Děkuju,“ zopakovala. Protože Adam Carlsen byl možná známý kretén, ale ona mu v tu chvíli byla hrozně vděčná. „A taky, no, mi v posledních dvaasedmdesáti hodinách nezaklepali na dveře žádní agenti z FBI, aby mě zatkli…“

Koutek rtů se mu zdvihl. Nepatrně. „Ne?“

„Ne,“ potvrdila Olive. „Takže si říkám, že jste asi nepodal tu stížnost. I když byste byl naprosto v právu. Takže děkuju… i za to, a… že jste teď do toho vstoupil. Zachránil jste mě z pořádného maléru.“

Carlsen se na ni dlouze zadíval. Najednou vypadal jako při semináři, když si někdo popletl teorii s hypotézou anebo připustil, že při chybějících hodnotách v datech použil odstranění po řádcích namísto imputace. „Neměla byste potřebovat, aby vás někdo zachraňoval.“

Olive ztuhla. No jistě. Známý kretén. „No, ale já se vás o to neprosila. Zvládla bych to sa–“

„A neměla byste lhát o svých vztazích,“ pokračoval. „Zvlášť ne kvůli tomu, aby se vaše kamarádka a váš bývalý přítel mohli zbavit pocitu viny. Tak přátelství nefunguje, aspoň pokud vím.“

Ach. Takže on vážně poslouchal, když se mu Olive pokoušela vyklopit svůj životní příběh. „Tak to není.“ Carlsen povytáhl obočí a Olive zvedla ruku na svou obranu. „Jeremy nebyl můj přítel, ne úplně. A Anh po mně nic nechtěla. Nejsem žádná oběť, jenom… chci, aby moje kamarádka byla šťastná.“

„A snažíte se toho dosáhnout lhaním,“ pronesl suše.

„No, ano, ale… teď si myslí, že my dva spolu chodíme,“ vyhrkla Olive. Panebože, důsledky té lži byly tak směšné, že to skoro nedokázala unést.

„A to jste chtěla, ne?“

Přikývla a pak si vzpomněla, že drží kafe. Trochu se napila. Bylo pořád teplé. Ten rozhovor s Anh nemohl trvat déle než pět minut. „Ano, to jsem asi chtěla. Mimochodem, jsem Olive Smithová. Pokud byste si to rozmyslel a chtěl si na mě stěžovat. „Jsem postgraduální studentka u doktorky Aslanové –“

„Já vím, kdo jste.“

„Ach.“ Takže si ji vyhledal. Olive si zkusila představit, jak se probírá seznamem doktorandů na webové stránce katedry. Její fotku tam pořídila sekretářka třetí den po zahájení postgraduálního programu, ještě dřív než si Olive uvědomila, kvůli čemu ji fotí. Dala si tenkrát záležet na tom, aby vypadala dobře: zkrotila trochu svoje vlnité hnědé vlasy, nanesla si řasenku, aby zdůraznila zelené oči, dokonce si vypůjčeným make-upem pokusila zamaskovat pihy. To bylo ještě předtím, než jí došlo, jak nemilosrdné a bezohledné akademické prostředí je. Než se jí zmocnil pocit, že se tam nehodí, že navzdory tomu, jak je dobrá výzkumnice, si možná nikdy nezvládne vybudovat akademickou kariéru. Takže se usmívala. Jako doopravdy usmívala.

„Aha.“

„Já jsem Adam. Carlsen. Učím na fakultě –“

Rozesmála se mu do tváře. A okamžitě toho zalitovala, když si všimla jeho zmateného výrazu, jako by byl vážně přesvědčený, že Olive netuší, kdo je. Jako by si neuvědomoval, že je jedním z nejvýznamnějších profesorů na škole. Taková skromnost se ale k Adamu Carlsenovi nehodila. Olive si odkašlala.

„Ano. Pardon. Já vím, kdo jste, pane doktore.“

„Asi bychom si měli tykat. Jsem Adam.“

„Ach ne, to… ne.“ To by bylo příliš… ne. Na katedře to takhle nechodilo. Doktorandi si s profesory netykali. „To bych si nedovolila –“

„Když bude Anh poblíž.“

„Aha. Ano.“ To dávalo smysl. „Děkuju. To mě nenapadlo.“ Kromě dalších mnoha věcí, které ji měly napadnout, ale nestalo se tak. Jako by se jí mozek zasekl už před těmi třemi dny, kdy se rozhodla ho políbit, aby si zachránila zadek. To taky nebyl nejlepší nápad. „Ano, jestli vám to nevadí. Asi teď půjdu domů, protože celá ta záležitost mě hodně rozhodila a…“ Chtěla jsem začít s pokusy, ale ve skutečnosti si potřebuju sednout na gauč a dívat se tři čtvrtě hodiny na Bojovníky ninja a jíst přitom tortillové chipsy, které ve skutečnosti chutnají mnohem líp, než by člověk myslel.

Carlsen přikývl. „Doprovodím vás k autu.“

„Zase tak rozhozená nejsem.“

„Pro případ, že by Anh byla pořád někde poblíž.“

„Aha.“ Olive musela připustit, že to je od něj laskavé. Překvapivě. Zvlášť pro někoho jako je Adam „Jsem pro tuhle školu až moc dobrý“ Carlsen. Olive věděla, že je to čurák, takže pořád nechápala, proč se dneska… vůbec jako čurák nechoval. Možná za to můžou její odporné způsoby, protože ve srovnání s ním by z toho každý vyšel dobře. „Děkuju, ale vážně nemusíte.“

Měla pocit, že se Carlsen zdráhá naléhat, ale nemůže si pomoct. „Cítil bych se líp, kdybyste mi dovolila jít s vámi k autu.“

„Já nemám auto.“ Jsem postgraduální studentka na Stanfordu v Kalifornii. Nevydělám si ani třicet tisíc dolarů za rok. Dvě třetiny platu dám za nájem. Nosím jedny kontaktní čočky už do května a chodím na každou akci s občerstvením, abych ušetřila něco na jídle. Ale asi to nemusela vysvětlovat. Bez ohledu na to, jaký byl Carlsen kretén, nemohlo utéct moc času od doby, kdy byl sám doktorandem.

„Jezdíte autobusem?“

„Na kole. A mám ho u vchodu do budovy.“

Otevřel pusu a zase ji zavřel. A zase otevřel.

Ty rty jsi líbala, Olive. A byl to dobrý polibek.

„Tam ale žádné stojany na kola nejsou.“

Pokrčila rameny. „Ráda riskuju.“ Dalo by se to zaměnit za: nemám ani na zámek na kolo. „Ale nosím helmu.“ Rozhlédla se a postavila hrníček s kávou na první volnou plochu. Uklidí ho později. Pokud jí ho někdo neukradne. A kdyby, tak co? Dostala ho od absolventa postgraduálu, který odešel z univerzity, aby se stal DJem. Takže… Carlsen ji už podruhé tenhle týden vytáhl z bryndy a ona s ním už nedokázala vydržet ani minutu.

„Tak… zase někdy?“

Hrudník se mu zvedl hlubokým nádechem. „Ano. Dobře.“

Olive vystřelila z místnosti, jak nejrychleji mohla.

„To je vtip? Je, že jo? Jsem v televizi? Kde jsou ty skryté kamery? Jak vypadám?“

„Není to vtip a nejsou tady žádné kamery.“ Olive si utáhla popruh batohu na rameni a ustoupila, aby ji nezajel student na elektrické koloběžce. „Ale když už se ptáš – vypadáš výborně. Zvlášť vzhledem k tomu, že je půl osmé ráno.“

Anh nezrudla, ale neměla k tomu daleko. „Včera jsem si dala na noc tu pleťovou masku, co jste mi s Malcolmem dali k narozeninám. Tu, co vypadá jako panda. A taky mám nový opalovací krém, který má člověka trochu rozzářit. A mám řasenku,“ vysypala ze sebe udýchaně.

Olive by se mohla zeptat, proč si Anh dala tak záležet, aby v obyčejné úterní ráno vypadala dobře, jenže odpověď už znala: laboratoře Jeremyho a Anh byly na stejném patře, a katedra biologie byla sice velká, ale o náhodná setkání tu nebyla nouze.

Zamaskovala úsměv. I když bylo docela divné představit si, že by její nejlepší kamarádka měla chodit s jejím ex, přece jen byla ráda, že Anh začala o Jeremym uvažovat jako o možném kandidátovi na vztah. Olive hlavně těšilo, že všechna ta trapnost, k níž se propůjčila s Carlsenem ten večer, nebyla zbytečná. Tohle a slibný e-mail Toma Bentona ohledně jejího výzkumu probouzely v Olive naději, že se všechno možná začíná zlepšovat.