Obsah

- Prolog

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- Epilog

Pro Lyssu Keuschovou.

Protože jsi moje redaktorka.

Protože jsi moje přítelkyně.

A také pro Paula.

Prostě proto.

Prolog

Londýn,

nedaleko svatého Jiří

na Hannoverském náměstí

Léto 1827

Plíce měl v jednom plameni.

Gregory Bridgerton utíkal. Londýnskými ulicemi, netečný k zvědavým pohledům přihlížejících.

Jeho pohyby ovládal zvláštní svébytný rytmus – jedna, dva, tři, čtyři, jedna, dva, tři, čtyři – který ho nutil pokračovat dál a hnal ho dopředu, zatímco mysl se soustředila na jedinou věc.

Kostel.

Musí se dostat do kostela.

A zabránit té svatbě.

Jak dlouho už běží? Minutu? Pět? Neměl tušení, nedokázal se soustředit na nic jiného než na svůj cíl.

Kostel. Musí se dostat do kostela.

Začalo to v jedenáct. Tahle záležitost. Tento obřad. Ta věc, která se vůbec neměla stát. Ale stejně k ní došlo.

A Gregory musí tu svatbu za každou cenu zastavit. Musí ji zastavit. Nevěděl jak ani proč, ale to, co právě teď dělala, bylo špatné.

Musí jí vysvětlit, jak je to špatné.

Je jeho. Patří k sobě. Ona to ví. Samozřejmě že to ví.

Jak dlouho takový obřad trvá? Pět minut? Deset minut?

Dvacet? Dřív se o podobné věci nezajímal. Rozhodně ho nikdy nenapadlo mrknout na začátku a na konci na hodinky.

Netušil, že bude takovou informaci potřebovat. Že na tom bude tolik záležet.

Jak dlouho už běží? Dvě minuty? Deset?

Zabočil za roh do Regent Street, a když se střetl s úctyhodně oblečeným džentlmenem a vyrazil mu kufr z ruky, zabručel něco jako „omluvte mě“.

Normálně by se zastavil, aby pomohl kufr zvednout, ale dnes ráno ne.

Teď ne.

Kostel. Musí se dostat do kostela. Nedokázal myslet na nic jiného. Nesmí. Musí – Krucinál! Prudce se zastavil, když těsně před ním projel nějaký kočár. Opřel se rukama o stehna – ne že by chtěl, ale spíš proto, že to jeho zoufalé tělo nezbytně vyžadovalo – a zhluboka se nadechl ve snaze zmírnit obrovský tlak v hrudi, strašlivé pálení, svíravý pocit, že mu plíce vyskočí z těla – Kočár projel a Gregory se znovu rozběhl. Už je blízko.

Dokáže to. Od chvíle, kdy vyšel z domu, nemohlo uplynout víc než pět minut. Možná šest. Měl pocit, že je to aspoň třicet, ale nemohlo to být víc než sedm.

Musí to zastavit. Je to špatné. Musí to zastavit. Zastaví to.

Spatřil kostel. Jeho šedé věže se v dálce tyčily proti modré obloze. Někdo ozdobil pouliční světla květinami.

Nedokázal určit, co je to za druh – byly žlutobílé, spíš žluté, a štědře přetékaly z košíků. Naznačovaly slavnostní radostnou událost, a to bylo špatné. Dnešek není veselý.

Ani obřad, který se slaví.

Překazí ho.

Zpomalil natolik, aby dokázal vyběhnout po schodech, aniž spadne na obličej, a potom prudce otevřel dveře, víc a ještě víc, až narazily do venkovní zdi. Možná se měl zastavit a nadechnout se. Možná měl vstpit tiše a nejprve zhodnotit situaci, aby zjistil, jak jsou daleko.

V kostele se rozhostilo ticho. Kněz přestal monotónně drmolit a všichni v lavicích se obrátili a pohlédli dozadu.

Na něj.

„Ne,“ vyhrkl Gregory, ale byl tak udýchaný, že to slovo skoro neslyšel.

„Ne,“ opakoval tentokrát hlasitěji, přidržoval se okrajů lavic a potácel se dopředu. „Nedělej to.“

Mlčela, ale viděl, jak překvapeně otevřela ústa, kytice jí vyklouzla z rukou a – zatajila dech.

Ohromně jí to slušelo. Zlaté vlasy odrážely světlo a zářily třpytem, který ho naplňoval silou. Narovnal se. Přestože stále ztěžka dýchal, mohl už kráčet bez podpory a pustit se lavic.

„Nedělej to,“ opakoval a mířil k ní s cílevědomostí muže, který ví, co chce.

Který ví, co se stane.

Stále nepromluvila. Nikdo nepromluvil. Bylo to zvláštní. Tři sta největších londýnských drben a čmuchalů v jedné budově, a nikdo nepronesl jediné slovo. Nikdo z něj neodtrhl pohled, zatímco kráčel uličkou.

„Miluju tě,“ prohlásil přede všemi. No a? Nemohl to držet v tajnosti. Nedovolí jí, aby si vzala někoho jiného, aniž se ujistí, že celý svět ví, že si získala jeho srdce.

„Miluju tě,“ opakoval. Koutkem oka zahlédl svou matku a sestru, které seděly strnule v lavici s otřeseně otevřenými ústy.

Šel dál a každý jeho krok byl smělejší, jistější.

„Nedělej to,“ promluvil znovu, když vyšel z uličky do apsidy. „Neber si ho.“

„Gregory,“ zašeptala. „Proč to děláš?“

„Miluju tě,“ řekl, protože nic jiného říct nemohl. Na ničem jiném nezáleželo.

Oči se jí zaleskly a zatajila dech. Zvedla hlavu k muži, kterého si právě hodlala vzít. Nadzvedl obočí a mírně pokrčil rameny, jako by říkal: Je to na vás.

Gregory poklekl. „Vem si mě,“ pronesl procítěně. „Vem si mě.“

Přestal dýchat. Všichni v kostele přestali dýchat.

Upřela na něj obrovské jasné oči.

„Vem si mě,“ zašeptal naposled.

Rty se jí třásly, když zřetelným hlasem odpověděla –

1. kapitola

Náš hrdina se zamiluje

Přede dvěma měsíci

Na rozdíl od většiny mužů, které znal, věřil Gregory Bridgerton v pravou lásku.

Musel by být hlupák, kdyby v ni nevěřil, vzhledem k tomu, že: Jeho nejstarší bratr Anthony, nejstarší sestra Daphne i další bratři Benedict a Colin, nemluvě o sestrách Eloise, Francesce a (hořké, ale pravdivé) i Hyacinth, ti všichni – všichni – byli do svých protějšků šťastně a beznadějně zamilovaní.

Většině mužů by to jenom zvedlo žluč, ale pro Gregoryho, který se narodil s mimořádně veselou, i když občas (podle mladší sestry) otravnou povahou, to prostě znamenalo, že mu nezbývá než věřit očividnému.

Láska existuje.

Nebyl to chorý výplod fantazie určený k tomu, aby zachránil básníky před smrtí vyhladověním. Nedalo se to vidět, cítit, ani se toho dotknout, ale existovalo to a bylo jen otázkou času, než si i on najde ženu svých snů a usadí se, bude mít děti a začne se oddávat spletitým koníčkům, jako jsou výrobky z papírové drtě nebo sbírka struhátek na muškátové oříšky.

Pokud to ovšem člověk chtěl říct na rovinu, což by bylo na takovou abstraktní představu příliš určité, v jeho snech se žádná dívka nevyskytovala. Tedy aspoň ne žádná konkrétní s určitými vlastnostmi. O ženě, která mu zcela změní život a udělá z něj šťastného, úctyhodného a usedlého muže, nevěděl zhola nic. Netušil, jestli bude malá nebo vysoká, brunetka nebo blondýnka. Rád by se domníval, že bude inteligentní s vytříbeným smyslem pro humor, ale jak to mohl zatím vědět? Může být plachá nebo otevřená. Třeba bude ráda zpívat. Nebo možná ne.

Možná bude milovat jízdu na koni a pleť bude mít zhrublou od přílišného pobytu na čerstvém vzduchu.

Nevěděl. Když na tu velkolepou, úžasnou a v současné době neexistující bytost došlo, uvědomoval si jen to, že až ji najde…

Pozná to.

Nevěděl jak, jen věděl, že to tak bude. Stane se něco významného, co otřese zemí a změní celý jeho život… a rozhodně se to nestane v poklidu. Objeví se to v plné síle jako příslovečný blesk z čistého nebe. Jedinou otázkou zůstávalo kdy.

Do té doby neviděl důvod, proč si čekání na její příchod nezpříjemnit. Člověk se koneckonců nemusí chovat jako mnich, když čeká na pravou lásku.

Gregory byl podle všeho poměrně typický Londýňan se slušnou – ačkoli nikterak přemrštěnou – rentou, spoustou přátel a dostatečně chladnou hlavou, aby poznal, kdy odejít od hráčského stolu. Na svatebním trhu byl považován za dostatečně ucházející, i když ne přímo nejlepší partii (čtvrtí synové nikdy nepřitahují přílišnou pozornost), a byl vždy žádaný, když matrony ze společnosti potřebovaly doplnit počet hostů na večírku nějakým vhodným mužem.

Možná měl mít v životě trochu určitější cíl. Nějaký směr, nebo aspoň významný úkol k dovršení. Ale to může počkat, ne? Brzy, jak si byl jistý, se něco ukáže. Nakonec zjistí, co by rád dělal a s kým, a do té doby –

Si moc neužíval. Tedy přinejmenším v tuto chvíli.

Na vysvětlenou: Gregory právě seděl na kožené židli – mimochodem velmi pohodlné, na které se dobře snilo, díky čemuž neposlouchal staršího bratra, který stál přibližně metr od něj a mluvil o něčem, co téměř zcela jistě zahrnovalo různé obměny slov povinnost a zodpovědnost.

Gregory tomu nevěnoval valnou pozornost. Jako ostatně většinou.

Nu, občas ano, ale – „Gregory? Gregory!“

Zvedl hlavu a zamrkal. Anthony Bridgerton měl zkřížené paže, což nebývalo dobré znamení. Přes dvacet let zastával povinnosti vikomta a Gregory by jako první z bratrů přísahal, že je z něj velmi dobrý feudál.

„Promiň, že tě ruším z myšlenek, ať už jsou jakékoli,“ utrousil Anthony suše, „ale poslouchal jsi náhodou – jen docela náhodou – něco z toho, co jsem říkal?“

„Pracovitost,“ papouškoval Gregory a vážně pokýval hlavou. „Smysl života.“

„Vskutku,“ přitakal Anthony a Gregory si poblahopřál k výkonu, který mu očividně vnuklo samo nebe. „Je na čase, aby sis konečně našel nějaký směr.“

„Samozřejmě,“ zamumlal Gregory, hlavně proto, že zmeškal večeři, měl hlad a slyšel, že jeho švagrová podává na zahradě malé občerstvení. Kromě toho nebylo rozumné hádat se s Anthonym. Nikdy.

„Musíš udělat nějakou změnu. Vykročit novou cestou.“

„Určitě.“ Možná tam budou chlebíčky. Sní nejmíň čtyřicet těch směšně malých jednohubek.

„Gregory.“

Anthonyho hlas podbarvil zvláštní tón, který sice nebylo možné popsat, zato ho každý snadno rozpoznal.

A Gregory pochopil, že je na čase věnovat mu pozornost.

„Dobře,“ prohlásil s vědomím, jak to prosté slůvko dokáže získat čas pro patřičnou větu. „Asi se stanu duchovním.“

Anthony strnul. Zůstal jako bez života, ochromený a nehybný. Gregory si ten okamžik vychutnával. Velká škoda, že se kvůli tomu musel prohlásit za faráře.

„Prosím?“ vypravil ze sebe Anthony nakonec.

„Nemám moc na vybranou,“ vysvětloval Gregory. Už když ta slova vypouštěl z úst, uvědomil si, že je poprvé řekl nahlas. Nějak se tím stala skutečnější, trvalejší. „Buď armáda, nebo duchovenstvo,“ pokračoval, „a musím přiznat, že strašně špatně střílím.“

Anthony mlčel. Všichni věděli, že je to pravda.

Po chvíli trapného ticha Anthony zamumlal: „Existují i meče.“

„Ano, ale při mojí smůle by mě poslali do Súdánu.“

Gregory se otřásl. „Nejsem moc vybíravý, ale tamější horko bych opravdu nesnesl. Ty bys tam chtěl jet?“

Anthony se okamžitě ohradil: „Ne, samozřejmě že ne.“

„A,“ dodal Gregory, který si to začal nepokrytě užívat, „jde ještě o matku.“

Nastalo ticho.

„Jakou má souvislost se Súdánem?“ zamračil se Anthony.

„Moc by se jí nelíbilo, kdybych odjel, a jak víš, musíš ji uklidňovat pokaždé, když má obavy, protože jinak ji děsí příšerné noční můry –“

„Mlč,“ přerušil ho Anthony.

Gregory se v duchu usmál. Nebylo to fér vůči matce, která nikdy netvrdila, že by si spojila budoucnost s něčím tak neskutečným jako sen. Ale nenáviděla by, kdyby odjel do Súdánu, a Anthony by musel poslouchat její obavy.

A protože Gregory nijak zvlášť netoužil opustit mlžné anglické pobřeží, šlo stejně jen o čistě teoretickou otázku.

„Dobře,“ řekl Anthony. „Jsem rád, že jsme si konečně mohli popovídat.“

Gregory mrkl na hodiny.

Anthony si odkašlal a potom s náznakem netrpělivosti dodal: „A že konečně přemýšlíš o své budoucnosti.“

Gregory cítil, jak se mu napíná čelist. „Je mi teprve šestadvacet,“ připomněl mu. „Určitě jsem příliš mladý na to, abys slovo konečně několikrát opakoval.“

Anthony nadzvedl obočí. „Mám se spojit s arcibiskupem? Najít ti nějakou farnost?“

Gregoryho hruď se stáhla nenadálým křečovitým záchvatem kašle. „Ehm, ne,“ vypravil ze sebe, jakmile se zmohl na slovo. „Aspoň zatím.“

Anthony pohnul koutkem úst. Ale ne moc a podle běžných měřítek to ani nepřipomínalo úsměv. „Mohl by ses oženit,“ poznamenal tiše.

„To bych mohl,“ souhlasil Gregory. „A taky se ožením. Vlastně to mám v plánu.“

„Opravdu?“

„Až najdu tu pravou.“ Potom při Anthonyho pochybovačném výrazu dodal: „Jistě bys mi právě ty doporučil sňatek z lásky spíš než sňatek z rozumu.“

Anthony byl proslulý tím, že manželku slepě miluje, a ona na oplátku z nevysvětlitelného důvodu milovala jeho. Také bylo známo, že je oddaný svým sedmi mladším sourozencům, takže když tiše promluvil: „Přeju ti, abys poznal takové štěstí, jaké prožívám já,“ neměl by Gregory cítit tak nečekaný příval emocí.

Od odpovědi ho zachránilo hlasité zakručení v jeho břiše. Vrhl po bratrovi ostýchavý pohled. „Promiň. Zmeškal jsem večeři.“

„Já vím. Čekali jsme tě mnohem dřív.“

Gregory potlačil trhnutí. Téměř.

„Kate to trochu rozladilo.“

To bylo nejhorší. Když byl Anthony zklamaný, byla to jedna věc. Ale když prohlásil, že se něco dotklo jeho manželky…

Tehdy Gregory věděl, že má problém. „Vyjel jsem z Londýna pozdě,“ zamumlal. Byla to pravda, ale to jeho špatné chování nijak neomlouvalo. Očekávali ho na večeři, a on se nedostavil. Skoro doplnil: „Nějak jí to vynahradím,“ ale v poslední chvíli si to rozmyslel. Věděl, že by tím všechno jen zhoršil, téměř jako by svou nedochvilnost zlehčoval a domníval se, že každý prohřešek urovná úsměvem a nenucenou poznámkou. Což se mu často dařilo, ale tentokrát bůhvíproč – Nechtěl.

Takže místo toho jen řekl: „Omlouvám se.“ A myslel to vážně.

„Je na zahradě,“ pokračoval Anthony nevrle. „Myslím, že má v úmyslu tančit – na nádvoří. Věřil bys tomu?“

Gregory tomu věřil. Přesně to jeho švagrovou vystihovalo. Nebyla typ, který by promarnil nečekanou příležitost, a když jim počasí tolik přeje, proč nezorganizovat improvizovaný tanec al fresco?

„Dbej na to, abys provedl v kole každou ženu, u níž si to bude přát,“ doporučil mu Anthony. „Kate nemá ráda, když se některá z mladých dam cítí opomíjená.“

„Samozřejmě,“ zamumlal Gregory.

„Za čtvrt hodiny za vámi přijdu,“ dodal Anthony a posadil se ke stolu, kde na něj čekalo několik složek dokumentů. „Musím dokončit pár věcí.“

Gregory vstal. „Vyřídím jí to.“ A potom, když bylo zřejmé, že rozhovor skončil, odešel z pokoje a zamířil do zahrady.

Od chvíle, kdy byl naposled v Aubrey Hall, rodném domě Bridgertonových, uplynula už nějaká doba. Samozřejmě se tady v Kentu scházela rodina na Vánoce, ale po pravdě řečeno to pro Gregoryho nebyl domov, a to v podstatě nikdy. Po otcově smrti matka překvapivě přestěhovala celou rodinu do Londýna a rozhodla se trávit většinu roku tam. Neřekla proč, ale Gregory měl odjakživa podezření, že se v půvabném starém domě skrývá příliš mnoho vzpomínek.

Následkem toho se vždy cítil víc doma ve městě než na venkově. Od dětství byl jeho domovem londýnský dům Bridgertonových, ne Aubrey Hall. Přesto se na občasné návštěvy těšil. Rád si užíval předností venkova, jako je jízda na koni nebo plavání (pokud bylo jezero dostatečně teplé, aby to dovolilo), a kupodivu se mu líbilo zpomalené životní tempo. Po měsících ve městě ho přitahovalo klidné a čisté prostředí.

A taky se mu zamlouvalo, že když přerostlo v příliš klidné a čisté, mohl odjet a všechno to nechat za zády.

Večerní slavnosti se konají na jižním trávníku, tak mu to aspoň po příjezdu oznámil majordomus. Bylo to vhodné místo – s rovným povrchem, výhledem na jezero a velkým nádvořím se spoustou laviček pro méně aktivní hosty.

Už když se blížil k dlouhému salonu, z něhož se francouzským oknem vycházelo ven, uslyšel zvenku šum hlasů. Nevěděl jistě, kolik lidí pozvala jeho švagrová na večírek – pravděpodobně něco mezi dvaceti a třiceti. Poměrně málo, aby to působilo důvěrně, ale dost natolik, aby se člověk mohl vzdálit, když zatouží po troše prostoru a ticha, aniž zanechá mezi shromážděnými prázdné místo.

Zatímco procházel salonem, zhluboka se nadechl ve snaze určit, jaké jídlo se Kate rozhodla servírovat. Samozřejmě ho moc nebude, neboť své hosty přecpala už při večeři.

Sladkosti, usoudil Gregory podle skořicové vůně, když došel na světle šedé kamenné nádvoří. Zklamaně si povzdychl. Měl hlad a obrovský plátek masa mu právě teď připadal jako rajská hudba.

Ale přišel pozdě, mohl si za to sám a Anthony by ho uškrtil, kdyby se okamžitě nepřipojil k hostům, takže dorty a sušenky budou muset stačit.

Vyšel ven, kde ho po kůži pohladil teplý vánek. Na květen bylo pozoruhodné teplo, všichni to říkali. Takové počasí zvedne člověku náladu, takže se neubrání úsměvu. A vskutku – hosté roztroušení kolem byli očividně dobře naložení: tichý šum konverzace chvílemi okořenil výbuch smíchu nebo pronikavé zachichotání.

Gregory se rozhlédl, jak po občerstvení, tak po někom známém, nejlépe po švagrové Kate, kterou by měl ze zdvořilosti pozdravit jako první. Ale jakmile očima přelétl scénu, spatřil…

Ji.

Ji.

A poznal ten okamžik. Věděl, že je to ta pravá. Zůstal strnule a ohromeně stát. Nevydechl prudce, spíš z něj vzduch pomalu unikal, až v plicích žádný nezůstal, a on tam stál jako splasklý balon a toužil po něčem víc.

Neviděl jí do obličeje, dokonce ani z profilu. Pozoroval její záda, dokonalou křivku šíje, která mu vyrážela dech, i pramen plavých vlasů kroutící se jí po rameni.

A hlavou mu letělo – jsem odsouzený k záhubě.

Pro všechny další ženy byl odsouzený k záhubě. Ještě nikdy necítil podobnou intenzitu, žár, vše zaplavující pocit něčeho správného.

Možná to bylo hloupé. Dokonce šílené. Nebo pravděpodobně obojí. Ale na tuto chvíli tak dlouho čekal. Najednou začalo být zřejmé, proč se nepřidal k armádě nebo k duchovenstvu, ani nepřijal jednu z bratrových četných nabídek, aby spravoval nějaké menší Bridgertonovo sídlo.

Čekal. Nic víc. Hrome, ani si neuvědomil, jak moc nedělal nic jiného, než čekal na tuhle chvíli.

A teď tu byla.

Ona tu byla.

A Gregory to věděl. Věděl.

Zvolna přešel po trávníku, na jídlo i Kate úplně zapomněl. Podařilo se mu pozdravit pár lidí, které cestou minul, aniž porušil krok. Musí se jí dotknout. Musí jí pohlédnout do obličeje, ucítit její vůni, uslyšet zvuk jejího hlasu.

A pak se zastavil pouhých několik stop od ní. Úžasem ani nedýchal, naplněn pouze vědomím, že se nachází v její blízkosti.

Mluvila s jinou dámou, a to dost živě, což naznačovalo, že jsou dobré přítelkyně. Chvíli se na ně díval, dokud si neuvědomily, že je tam, a pomalu se neobrátily.

Usmál se. Mírně zvlnil rty. A řekl…

„Jak se máte?“

Lucinda Abernathyová, které všichni, kdo ji znali, říkali Lucy, potlačila zasténání a obrátila se k džentlmenovi, který se k nim připlížil pravděpodobně proto, aby vrhal zamilované pohledy po Hermione, jako ostatně všichni, kdo Hermione poznali.

Bylo riskantní přátelit se s Hermione Watsonovou. Sbírala zlomená srdce stejně jako starý farář v nedalekém opatství motýly.

Jediný rozdíl byl samozřejmě v tom, že Hermione do svých exponátů nebodala ohavnými špendlíky. Vlastně si ani nepřála získávat srdce džentlmenů a rozhodně se nikdy nesnažila nějaké z nich zlomit. Jen se to prostě stávalo. Lucy si na to už zvykla. Hermione byla Hermione, se světlými vlasy v barvě másla, obličejem tvarovaným do srdce a velkýma, široko posazenýma očima ve výrazném zeleném odstínu.

Lucy na rozdíl od ní… No, zkrátka nebyla Hermione, to bylo jasné. Byla prostě sama sebou a většinou to stačilo.

Na první pohled byla o něco méně než Hermione.

O něco méně blonďatá. O něco méně štíhlá. O něco méně vysoká. Její oči byly o něco méně syté – modrošedé a vlastně velice pěkné, pokud se srovnaly s někým jiným než s Hermione, ale poněvadž Lucy bez Hermione nikam nechodila, nebylo jí to moc platné.

K tomu ohromujícímu závěru došla jednou, když nedávala pozor na hodinách anglické kompozice a literatury ve škole pro mladé dámy u slečny Mossové, kde s Hermione tři roky studovaly.

Lucy byla o něco méně. Anebo pokud to člověk chtěl vyjádřit ohleduplněji, nebyla prostě tak úplně.

Domnívala se, že je přiměřeně přitažlivá tím zdravým tradičním způsobem, ale muži se nechali jen málokdy (tak dobře, nikdy) oslnit jejím zjevem.

Jenže Hermione… Ještě štěstí, že byla tak milá, poněvadž jinak by nebylo možné se s ní přátelit.

K jejich kamarádství přispívala i skutečnost, že vůbec netančila. Nezáleželo na tom, zda se jednalo o valčík, čtverylku či menuet. Pokud šlo o hudbu a pohyb, Hermione to zkrátka neuměla.

A to bylo příjemné.

Lucy se nepovažovala za nijak povrchní, a kdyby se jí někdo zeptal, trvala by na tom, že se kvůli své nejdražší přítelkyni ochotně vrhne pod kola kočáru, ale bylo cosi uspokojivě spravedlivého na faktu, že nejkrásnější dívka v Anglii má obě nohy levé.

Metaforicky řečeno.

A tohle byl další případ. Samozřejmě nešlo o nohy, ale o muže. Pohledného muže. Vysokého, i když ne přespříliš, s hnědými vlasy a sympatickým úsměvem. A jiskřením v očích, jejichž barvu nedokázala v kalném večerním světle určit.

Nemluvě o tom, že mu ve skutečnosti do očí neviděla, protože se na ni nedíval. Díval se na Hermione, jak už to bylo u mužů obvyklé.

Lucy se zdvořile usmála, ačkoli se nedomnívala, že by si toho všiml, a čekala, až se ukloní a představí.

A pak udělal něco nanejvýš překvapivého. Sdělil jim své jméno – při pohledu na něj ji mohlo napadnout, že je to Bridgerton – sklonil se a políbil ruku nejprve jí.

Lucy zatajila dech.

Vzápětí samozřejmě pochopila, proč to udělal.

Byl dobrý, to musela uznat. Opravdu byl dobrý. Nic mužům nezískalo Hermioninu přízeň rychleji než kompliment, který složili Lucy.

Jen měl smůlu, že Hermionino srdce už patřilo jinému.

Přesto bylo zábavné to všechno aspoň pozorovat.

„Jsem Hermione Watsonová,“ představila se Hermione a Lucy si uvědomila, že taktika pana Bridgertona byla dvojnásob chytrá. Tím, že políbil Hermioninu ruku jako druhou v pořadí, mohl ji držet o něco déle a ona se musela ujmout představování.

Na Lucy to téměř učinilo dojem. Pokud nic jiného, označilo ho to za mírně inteligentnějšího, než byl průměr.

„A tohle je moje nejlepší přítelkyně,“ pokračovala Hermione, „lady Lucinda Abernathyová.“

Pronesla to jako vždy láskyplným a oddaným tónem, možná mírně podbarveným zoufalstvím, jako by říkala – Proboha, věnujte Lucy taky letmý pohled.

Ale samozřejmě to nikdy neudělali. Kromě momentů, kdy chtěli poradit, jak na Hermione zapůsobit a získat si její srdce. V tom ohledu byla Lucy vždy velmi žádaná.

Pan Bridgerton – Gregory Bridgerton, opravila se Lucy v duchu, protože věděla, že kromě vikomta existují ještě tři další Bridgertonové – se k ní otočil a překvapil ji přitažlivým úsměvem a vlídnýma očima. „Jak se máte, lady Lucindo?“ zeptal se.

„Velmi dobře, děkuji,“ odpověděla a v duchu se kopla za to, že se před slůvkem velmi mírně zadrhla. Jenže poté, co muži upřeli pohled na Hermione, se na ni nikdy ani nepodívali.

Že by o ni měl skutečně zájem?

Ne, to je vyloučené. Nikdy ho neměli.

Záleží na tom vůbec? Samozřejmě by bylo milé, kdyby se nějaký muž pro změnu zamiloval šíleně a vášnivě do ní. Ta pozornost by jí skutečně nevadila. Ale pravdou bylo, že Lucy byla prakticky zasnoubená s lordem Haselbym, a to už celá léta, takže nemělo smysl mít láskou planoucího ctitele. K ničemu by to nevedlo.

A navíc Hermione rozhodně nemohla za to, že se narodila s obličejem anděla.

Hermione byla tedy krásná svůdnice, Lucy její spolehlivá přítelkyně a všechno na světě bylo v pořádku. Nebo pokud ne v pořádku, tak aspoň velmi dobře předvídatelné.

„Máme vás počítat mezi hostitele?“ zeptala se Lucy konečně, protože po nepostradatelných frázích typu „Těší mě“ všichni mlčeli jako zařezaní.

„Bohužel ne,“ odpověděl pan Bridgerton. „I když bych si rád připsal zásluhy za pořádání této slavnosti, bydlím v Londýně.“

„Máte velké štěstí, že vaší rodině patří Aubrey Hall,“ poznamenala Hermione zdvořile.

A tehdy to Lucinda pochopila s naprostou jistotou. Panu Bridgertonovi se líbí Hermione. Bez ohledu na to, že Lucy políbil ruku jako první, nebo se na ni skutečně podíval, když něco řekla, s čímž se většina mužů neobtěžovala. Stačilo vidět, jak si Hermione prohlíží, aby jí došlo, že se i on připojil k davu.

Jeho oči získaly mírně strnulý pohled. Měl pootevřené rty. A tvářil se, že by nejradši uchvátil Hermione do náruče a odnesl si ji bůhvíkam, bez ohledu na spoustu hostů a slušné vystupování.

To i přesto, že na Lucy upřel pohled, který mohl být definován jako zdvořilý nezájem. Nebo to možná znamenalo – Proč mi stojíte v cestě, bráníte mi uchvátit Hermione do náruče a odnést si ji bůhvíkam, bez ohledu na spoustu hostů a slušné vystupování?

Ne že by ji to přímo zklamalo. Jen… jen ji to prostě nemohlo nezklamat.

Mělo by na to existovat nějaké slovo. Opravdu by mělo.

„Lucy? Lucy?“

Lucy si rozpačitě uvědomila, že nevěnuje pozornost konverzaci. Hermione si ji zvědavě prohlížela, s hlavou nachýlenou na stranu, což muži vždy shledávali velmi okouzlujícím. Lucy se o to jednou pokusila. Zmocnila se jí závrať.

„Ano?“ zamumlala, protože jí připadalo, že od ní nějaký slovní obrat očekávají.

„Pan Bridgerton mě požádal o tanec,“ řekla Hermione, „ale vysvětlila jsem mu, že nemůžu.“

Hermione vždy předstírala, že si zvrtla kotník nebo je nachlazená, aby nemusela jít na taneční parket. Což by bylo v naprostém pořádku, pokud by nepodsouvala všechny své ctitele Lucy. Což by bylo v naprostém pořádku, kdyby si dotyčný džentlmen nemyslel, že ho k ní přistrčili z lítosti, což nemohlo být dál od pravdy.

Lucy byla, pokud to mohla sama o sobě říct, velmi dobrá tanečnice. A také zábavná společnice.

„Rád lady Lucindu provedu v kole,“ pronesl pan Bridgerton, protože, skutečně, co jiného mohl říct?

A tak se Lucy usmála, ačkoli to v srdci tak úplně necítila, a dovolila mu, aby ji odvedl na nádvoří.

2. kapitola

Naše hrdinka projeví vyložený nedostatek úcty ke všemu romantickému

Gregory byl každým coulem džentlmen, a tak dobře skryl zklamání, když nabídl rámě lady Lucindě a doprovodil ji na provizorní taneční parket. Nepochyboval, že je to velice milá a půvabná mladá dáma, ale nebyla to slečna Hermione Watsonová.

A on čekal celý život, aby slečnu Hermione Watsonovou poznal.

Přesto to mohlo posloužit jeho cíli. Lady Lucinda byla zjevně nejlepší přítelkyní slečny Watsonové – slečna Watsonová se o ní během krátkého rozhovoru, kdy lady Lucinda civěla na něco za jeho ramenem a zjevně neslyšela ani slovo, očividně rozplývala. A protože měl Gregory čtyři sestry, o ženách něco věděl. Především to, že je vždy dobré chovat se k jejich přítelkyni vlídně, tedy za předpokladu, že jsou to skutečné přítelkyně a jen nepředstírají přátelství, zatímco ve skutečnosti čekají na nejvhodnější okamžik, aby bodly jedna druhou do žeber.

Ženy jsou záhadná stvoření. Kdyby se naučily říkat, co si opravdu myslí, svět by byl mnohem jednodušší.

Slečna Watsonová a lady Lucinda však působily v každém ohledu přátelsky a oddaně, pomineme-li Lucindinu roztěkanost. A pokud se chtěl dozvědět o slečně Watsonové víc, bude nejlepší začít u lady Lucindy Abernathyové.

„Jste v Aubrey Hall už dlouho?“ zeptal se Gregory zdvořile, zatímco čekali, až začne hrát hudba.

„Teprve od včerejška,“ odpověděla. „A vy? Zatím jsme vás tu na žádné slavnosti neviděly.“

„Přijel jsem až dnes,“ odpověděl. „Po večeři.“ Ušklíbl se. Teď, když neměl před očima slečnu Watsonovou, si vzpomněl, že má hlad jako vlk.

„Určitě byste rád něco snědl,“ vykřikla lady Lucinda.

„Nechtěl byste se místo tance radši projít po nádvoří?

Můžeme to vzít kolem stolu s občerstvením.“

Gregory by ji nejradši objal. „Jste poklad, lady Lucindo.“

Usmála se, ale byl to zvláštní úsměv, jehož podstatu nedokázal zcela určit. Byl si téměř jistý, že se jí jeho kompliment líbil, ale bylo tam i něco jiného, trochu žalostného a možná i smířeného.

„Určitě máte bratra,“ poznamenal.

„Mám.“ Usmála se jeho úsudku. „Je o čtyři roky starší než já a pořád by jedl. Když přijede ze školy domů, divím se, že ve spíži vůbec něco zbyde.“

Gregory si položil její ruku do ohbí lokte a společně popošli k okraji nádvoří.

„Tudy,“ prohlásila lady Lucinda a zatahala ho za ruku, když se pokusil zahnout proti směru hodinových ručiček. „Pokud ovšem nedáváte přednost sladkostem.“

Gregoryho obličej se rozzářil. „Je tu i něco pikantního?“

„Chlebíčky. Jsou malé, ale velmi chutné, hlavně ty s vajíčkem.“

Trochu nepřítomně přikývl. Koutkem oka totiž zahlédl slečnu Watsonovou a bylo obtížné soustředit se na něco jiného. Zvlášť když ji obklopovali muži. Gregory si byl jistý, že s útokem čekali, až někdo odvede lady Lucindu od jejího boku.

„Znáte slečnu Watsonovou dlouho?“ zeptal se co možná nejlhostejnějším tónem.

Po krátké pauze odpověděla: „Tři roky. Chodíme spolu do školy ke slečně Mossové. Nebo jsme spíš chodily.

Letos jsme studia dokončily.“

„Můžu předpokládat, že koncem jara vstoupíte do londýnské společnosti?“

„Ano,“ přisvědčila a pokývla k obtěžkanému stolu. „Několik posledních měsíců jsme strávily přípravami, jak to Hermionina matka ráda nazývá, a návštěvami domácích večírků a menších slavností.“

„Dopilovat pozlátko?“ zeptal se s úsměvem.

Zvlnila rty. „Přesně tak. Už teď je ze mě nablýskaný svícen.“

Pobavilo ho to. „Pouhý svícen, lady Lucindo? Nepodceňujte se, prosím. Určitě jste nejmíň jedna z těch fantastických širokých váz, které poslední dobou všichni potřebují v obývacím pokoji.“

„Hmm,“ zabručela, jako by o té představě skutečně uvažovala. „Zajímalo by mě, co by byla Hermione?“

Šperk. Diamant. Diamant zasazený do zlata. Diamant zasazený do zlata obklopený…

Vší silou zastavil směr svých myšlenek. Této vzletné slovní gymnastice se může oddávat později, až od něj nebude nikdo očekávat, že přitom bude udržovat konverzaci. Navíc s úplně jinou mladou dámou. „To nevím,“ odpověděl nenuceně a podal jí talířek. „Koneckonců jsem slečnu Watsonovou sotva poznal.“

Mlčela, jen mírně nadzvedla obočí. A to samozřejmě ve chvíli, kdy se Gregory mimoděk ohlédl přes rameno, aby se na slečnu Watsonovou lépe podíval.

Nepatrně si povzdychla. „Asi byste měl vědět, že miluje jiného.“

Gregory přitáhl svůj pohled zpátky k ženě, jíž měl věnovat pozornost. „Prosím?“

Pokrčila rameny a položila si na talíř několik jednohubek. „Hermione. Miluje jiného. Myslela jsem si, že byste to rád věděl.“

Gregory na ni civěl s otevřenou pusou a potom, navzdory nejlepšímu úsudku, se znovu ohlédl po slečně Watsonové. Bylo to výmluvné, soucit vzbuzující gesto, ale nemohl si pomoct. Chtěl… Panebože, chtěl se na ni dívat a nikdy s tím nepřestat. Pokud to nebyla láska, neuměl si představit, co jiného.

„Se šunkou?“

„ Cože?“

„Se šunkou.“ Lady Lucinda mu nabízela v servírovacích kleštičkách chlebíček. Tvářila se tak vážně, až ho to pobouřilo. „Dáte si?“ zeptala se.

Něco zabručel a přistrčil k ní talířek. A potom, protože to tak nemohl nechat, pronesl upjatě: „Nic mi do toho není.“

„Mluvíte o tom chlebíčku?“

„O slečně Watsonové,“ vyštěkl.

Samozřejmě že svou odpověď nemyslel vážně. Pokud šlo o něj, bylo mu do Hermione Watsonové velmi mnoho, nebo přinejmenším velice brzy bude.

Trochu mu zkřížilo plány, že ji očividně nezasáhl stejný blesk z čistého nebe jako jeho. Nikdy ho nenapadlo, že až se zamiluje, nebude jeho vyvolená city opětovat, a to stejně naléhavě. Ale vysvětlení, že si myslí, že miluje někoho jiného, přinejmenším neranilo jeho hrdost. Bylo mnohem příjemnější domnívat se, že je poblázněná do někoho jiného, než že je jí naprosto lhostejný.

Zbývá ji jen přimět, aby si uvědomila, že ať už je ten druhý muž kdokoli, není pro ni ten pravý.

Gregory nebyl tak domýšlivý a nemyslel si, že si omotá kolem prstu každou ženu, kterou spatří, ale rozhodně neměl s něžnějším pohlavím potíže a vzhledem ke své reakci na slečnu Watsonovou si neuměl představit, že by mu dlouho odolávala. Možná bude muset zapracovat, aby si získal její srdce a ruku, ale o to bude vítězství sladší.

Nebo si to tak alespoň namlouval. Pravdou bylo, že oboustranný neočekávaný blesk by způsobil mnohem méně problémů.

„Nic si z toho nedělejte,“ chlácholila ho lady Lucinda, mírně natáhla krk a prohlížela si chlebíčky, na nichž pravděpodobně hledala něco exotičtějšího než britské vepřové.

„Nedělám,“ odsekl a potom čekal, až mu bude skutečně věnovat pozornost. Když to neudělala, opakoval:

„Nedělám.“

Otočila se, zpříma na něj pohlédla a zamrkala. „Musím přiznat, že je to příjemná změna. Většinu mužů to zdrtilo.“

Zamračil se. „Co tím myslíte?“

„To, co říkám,“ odpověděla a vrhla po něm netrpělivý pohled. „Nebo pokud ne přímo zdrtilo, tak nevysvětlitelně pobouřilo.“ Odfrkla si. „Jako by to byla její vina.“

„Vina?“ opakoval Gregory, který měl trochu problémy sledovat její myšlenkové pochody.

„Nejste první džentlmen, který si představuje, že se do Hermione zamiloval,“ pronesla s vyčerpaným výrazem.

„Stává se to pořád.“

„ Nepředstavuju si, že jsem se zamiloval –“ Odmlčel se a doufal, že si nevšimla důrazu na slově nepředstavuju.

Panebože, co se to s ním děje? Obvykle míval smysl pro humor. Dokonce si dělal legraci i sám ze sebe. Zvlášť ze sebe.

„Opravdu?“ Vypadala mile překvapená. „To je dobře.“

„Proč?“ přimhouřil oči.

Odrazila ho. „Proč se tolik vyptáváte?“

„Nevyptávám se,“ namítl, přestože to tak bylo.

Vzdychla a potom ho úplně vyvedla z míry tím, že řekla:

„Promiňte.“

„Co prosím?“

Pohlédla na chlebíček s vaječným salátem, který měla na talířku, a potom zpátky na něj. To pořadí mu zrovna nelichotilo. Obvykle míval nad vaječným salátem navrch.

„Myslela jsem si, že byste s Hermione rád mluvil,“ poznamenala. „Omlouvám se, pokud jsem se spletla.“

Tím Gregoryho zcela vykolejila. Mohl samozřejmě přiznat, že se do slečny Watsonové bezhlavě zamiloval, ale bylo by to dost rozpačité, dokonce i pro tak beznadějného romantika. Nebo to mohl všechno popřít, čemuž by očividně nevěřila. Či mohl udělat kompromis a přiznat se k mírnému poblouznění, což by za normálních okolností považoval za nejlepší řešení, až na to, že by tím urazil lady Lucindu.

Setkal se koneckonců se dvěma dívkami současně.

A do ní se bezhlavě nezamiloval.

Ale pak, jako by mu četla myšlenky (což ho upřímně děsilo), mávla rukou. „Nelamte si, prosím, hlavu s mými city.

Jsem na to zvyklá. Jak už jsem říkala, stává se to pořád.“

Je tak snadné otevřít srdce, zabodnout do něj tupou dýku a přitlačit.

„Nemluvě o tom,“ pokračovala rozmarně, „že jsem prakticky zasnoubená.“ A potom se pustila do vaječného salátu.

Gregory se přistihl při myšlence, jaký muž je asi k této podivné bytůstce připoután. Ne že by ho litoval, jen… žasl.

A potom lady Lucinda tiše vykřikla: „Ach!“

Následoval její pohled k místu, kde ještě před chvílí stála slečna Watsonová.

„Kam mohla jít?“ zamumlala lady Lucinda.

Gregory se okamžitě otočil ke dveřím v naději, že ji letmo zahlédne dřív, než zmizí, ale byla pryč. Velmi ho to rozladilo. Jaký má smysl pocítit šílenou, nevhodnou a okamžitou přitažlivost, pokud s tím člověk nemůže nic dělat?

A zapomeňme, že je pouze jednostranná. Panebože.

Nebyl si jistý, jestli se dá vzdychnout mezi zatnutými zuby, ale přesně to udělal.

„Ach, lady Lucindo, tady jste.“

Gregory zvedl hlavu a spatřil, že se k nim blíží jeho švagrová.

Uvědomil si, že na ni úplně zapomněl. Kate se neurážela, byla neobyčejně dobrá společnice. Ale i tak se Gregory obvykle snažil chovat k ženám, s nimiž nebyl pokrevně spřízněn, zdvořileji.

Lady Lucinda se půvabně uklonila. „Lady Bridgertonová.“

Kate se na ni vlídně usmála. „Slečna Watsonová mě požádala, abych vám vyřídila, že jí není dobře a odchází.“

„Opravdu? Neříkala náhodou – Ach, to nevadí.“ Lady Lucinda mírně mávla rukou. To gesto mělo znamenat lhostejnost, ale Gregory postřehl, jak napjala koutky úst v slabém náznaku zklamání.

„Myslím, že ji bolí hlava,“ dodala Kate.

Lady Lucinda jen krátce přikývla. „Ano,“ poznamenala o něco méně soucitně, než by si Gregory vzhledem k okolnostem představoval, „už to tak bude.“

„A ty,“ obrátila se Kate ke Gregorymu, „jsi ani nepovažoval za vhodné mě přivítat. Jak se máš?“

Vzal ji za ruce a omluvně je políbil. „Přišel jsem pozdě.“

„Já vím.“ V jejím obličeji se objevil výraz, který nebyl přímo podrážděný, jen trochu rozladěný. „Jak se máš jinak?“

„Skvěle.“ Zakřenil se. „Jako vždy.“

„Jako vždy,“ opakovala a změřila si ho pohledem, který byl jasným příslibem podrobnějšího výslechu. „Lady Lucindo,“ pokračovala značně srdečnějším tónem, „zřejmě jste se už seznámila s bratrem mého manžela, panem Gregorym Bridgertonem?“

„Vskutku,“ přisvědčila lady Lucinda. „Obdivovali jsme zdejší pohoštění. Ty chlebíčky jsou vynikající.“

„Děkuju,“ pronesla Kate a zeptala se: „Slíbil vám Gregory, že si s vámi zatančí? Nemůžu zaručit profesionální kvalitu hudby, ale podařilo se nám složit z našich hostů smyčcový kvartet.“

„Slíbil,“ přisvědčila lady Lucinda, „ale dovolila jsem mu, aby od toho upustil a utišil hlad.“

„Určitě máte bratry,“ podotkla Kate s úsměvem.

Lady Lucinda upřela na Gregoryho mírně vyplašený pohled. „Jen jednoho.“

Obrátil se ke Kate. „Poznamenal jsem totéž,“ vysvětlil.

Kate se krátce zasmála a pak se obrátila k mladší ženě.

„Vyplatí se porozumět chování mužů, lady Lucindo. Jídlo by se nemělo podceňovat.“

Lady Lucinda doširoka rozevřela oči. „Kvůli příjemné náladě?“

„To taky,“ přikývla Kate téměř okamžitě, „ale člověk by ho neměl brát na lehkou váhu, pokud jde o to vyhrát nějakou hádku. Nebo prostě získat, co chce.“

„Sotva vyšla ze školy, Kate,“ pokáral ji Gregory.

Kate ho ignorovala a místo toho se široce usmála na lady Lucindu. „Nikdy není moc brzy osvojit si důležité vědomosti.“

Lady Lucinda se zadívala na Gregoryho, potom na Kate a pak jí v očích vesele zajiskřilo. „Už chápu, proč k vám tolik lidí vzhlíží, lady Bridgertonová.“

Kate se zasmála. „Jste příliš laskavá, lady Lucindo.“

„No tak, Kate,“ vložil se do řeči Gregory. Obrátil se k lady Lucindě a dodal: „Jestli ji budete chválit, zůstane tu celou noc.“

„Nevšímejte si ho,“ zakřenila se Kate. „Je mladý, hloupý a neví, o čem mluví.“

Gregory se chystal něco poznamenat – nemohl dost dobře dovolit, aby Kate odešla s něčím takovým – ale pak promluvila lady Lucinda.

„Ráda bych o vás pěla chválu až do konce večera, lady Bridgertonová, ale musím odejít. Chci se podívat na Hermione. Byla celý den venku a potřebuju mít jistotu, že jí není nic vážného.“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Kate. „Pozdravujte ji ode mě, prosím, a kdybyste něco potřebovaly, určitě zazvoňte. Naše hospodyně sbírá léčivé bylinky a stále míchá nějaké lektvary. Některé z nich dokonce fungují.“ Usmála se tak vlídně, že Gregory okamžitě pochopil, že se jí lady Lucinda zamlouvá. Což už něco znamenalo. Kate neměla trpělivost s hlupáky.

„Doprovodím vás ke dveřím,“ nabídl se rychle. Zdvořilé gesto bylo tím nejmenším, co pro ni mohl udělat, a kromě toho nemohl riskovat, že urazí nejlepší přítelkyni slečny Watsonové.

Rozloučili se s Kate a Gregory si položil Lucindinu ruku do ohbí svého lokte. Mlčky zamířili ke dveřím. „Trefíte odsud?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ přitakala. A potom zvedla hlavu – téměř nepřítomně si všiml, že má modravé oči – a zeptala se:

„Mám něco vyřídit Hermione?“

Překvapeně pootevřel rty. „Proč?“ vyhrkl dřív, než dokázal myslet natolik, aby svou otázku potlačil.

Pokrčila rameny. „Jste menší ze dvou zel, pane Bridgertone.“

Zoufale ji chtěl požádat, aby svou poznámku objasnila, ale znali se tak povrchně, že to nemohl udělat. A tak se jen pokusil zachovat dekorum a řekl: „Jen ji pozdravujte, nic víc.“

„Opravdu?“

Výraz v jejích očích ho pobuřoval. „Opravdu.“

Zlehka sklonila hlavu a byla pryč.

Gregory chvíli zíral na dveře, za nimiž zmizela, a pak se vrátil na večírek. Hosté začínali ve větším počtu tančit a vzduchem se nesl veselý smích, ale noc náhle působila fádně a bez života.

Jídlo, usoudil. Sní těch malých chlebíčků dvacetkrát víc a potom půjde spát.

Ráno je moudřejší večera.

Lucy věděla, že Hermione nebolí hlava ani nic jiného, takže ji vůbec nepřekvapilo, když ji našla, jak sedí na posteli a upřeně se dívá na něco, co vypadá jako čtyřstránkový dopis.

Napsaný mimořádně pevnou rukou.

„Přinesl mi to lokaj,“ prohodila k ní Hermione, aniž vzhlédla. „Prý to přišlo ranní poštou, ale zapomněli mi to předat.“

Lucy vzdychla. „Od pana Edmondse, předpokládám?“

Hermione přikývla.

Lucy prošla místností, v níž v současné době s Hermione bydlely, a posadila se na židli u toaletního stolku. Nebyl to první list, který Hermione od pana Edmondse dostala, a Lucy ze zkušenosti věděla, že si ho Hermione přečte dvakrát, potom znovu kvůli hlubšímu rozboru a pak ještě jednou, aby v pozdravech a zdvořilostních frázích odhalila jakýkoli skrytý smysl.

Což znamenalo, že Lucy nebude mít nejméně deset minut na práci nic kromě zkoumání svých nehtů.

Zadívala se na ně ne proto, že by se nějak zvlášť zajímala o svoje nehty, ani že by byla obzvlášť trpělivá, ale spíš poznala, kdy je zbytečné se namáhat, a neviděla důvod vynakládat energii, aby vtáhla Hermione do rozhovoru, když ji očividně nic, co by jí řekla, nezajímalo.

Nehty však nedokáží zaměstnat dívku nadlouho, zvlášť když už jsou pečlivě ostříhané a upravené. Proto Lucy vstala, přešla k šatní skříni a nepřítomně si prohlížela svoje věci.

„Hrome,“ zamumlala. „Tohle nenávidím.“ Služebná uložila boty špatným způsobem, levou napravo a pravou nalevo, a ačkoli Lucy věděla, že to není nijak závažný přestupek, uráželo to jakousi podivnou (a mimořádně pořádkumilovnou) součást její vnímavosti. A tak pantofle upravila a poodstoupila, aby si své dílo prohlédla. Potom si založila ruce v bok a obrátila se. „Už jsi skončila?“

„Skoro,“ odpověděla Hermione. To slůvko jí vyklouzlo ze rtů, jako by ho tam měla připravené celou věčnost a jen čekala na okamžik, až se Lucy zeptá.

Lucy se podrážděně posadila. Tu scénu už sehrály bezpočtukrát předtím. Nebo přinejmenším čtyřikrát.

Ano, Lucy věděla přesně, kolik dopisů už Hermione od romantického pana Edmondse dostala. Vlastně by to radši nevěděla, poněvadž ji trochu popuzovalo, že jí ta informace zabírá v mozku cenné místo, které by mohla věnovat něčemu užitečnému. Jako třeba botanice, hudbě, nebo dokonce další stránce v Pravidlech společenského chování pro mladé dívky. Politováníhodnou skutečností však bylo, že dopisy pana Edmondse byly událostí, a když Hermione prožívala nějakou událost, nezbývalo Lucy než ji sdílet s ní.

Tři roky bydlely ve společném pokoji u slečny Mossové, a protože Lucy neměla žádnou blízkou příbuznou, která by jí pomohla vstoupit do společnosti, Hermionina matka souhlasila, že se té role ujme. A tak byly stále spolu.

Což bylo velmi příjemné, s výjimkou (přinejmenším v duchu) všudypřítomného pana Edmondse. Lucy se s ním setkala jen jednou, ale rozhodně měla pocit, že je neustále v jejich blízkosti, vznáší se nad nimi a nutí Hermione ve zvláštních chvílích vzdychat a toužebně zírat do dálky, jako by se učila nazpaměť milostný sonet, který připíše do své příští odpovědi.

„Uvědomuješ si,“ podotkla Lucy, přestože Hermione nenaznačila, že už dočetla, „že ti rodiče nedovolí, aby sis ho vzala?“

To donutilo Hermione odložit dopis, byť nakrátko.

„Ano,“ utrousila s podrážděným výrazem, „to už jsi říkala mnohokrát.“

„Je to tajemník,“ poznamenala Lucy.

„Já vím.“

„Tajemník,“ opakovala Lucy, přestože tento rozhovor vedly už mnohokrát předtím. „Tajemník tvého otce.“

Hermione opět zvedla dopis ve snaze Lucy ignorovat, ale nakonec to vzdala a položila ho zpátky. Tím posílila Lucyino podezření, že už ho dávno dočetla a teď ho přelétala očima podruhé nebo dokonce potřetí.

„Pan Edmonds je hodný a slušný muž,“ namítla se sevřenými rty.

„To určitě,“ souhlasila Lucy, „ale nemůžeš si ho vzít.

Tvůj otec je vikomt. Opravdu si myslíš, že připustí, aby se jeho jediná dcera provdala za nemajetného tajemníka?“

„Otec mě miluje,“ zamumlala Hermione ne zrovna přesvědčivě.

„Nesnažím se ti vymlouvat láskyplný svazek,“ začala Lucy, „ale –“

„Snažíš,“ přerušila ji Hermione.

„Vůbec ne. Jen nechápu, proč se nemůžeš pokusit zamilovat do někoho, s nímž by tvoji rodiče souhlasili.“

Hermione zkřivila půvabná ústa do zklamaného výrazu.

„Nechápeš to.“

„Co je tu k chápání? Neměla bys mnohem jednodušší život, kdyby ses zamilovala do někoho vhodného?“

„V lásce si nevybíráme.“

Lucy zkřížila paže. „Nechápu proč.“

Hermione otevřela ústa. „Lucy Abernathyová, ničemu nerozumíš.“

„Ano,“ utrousila Lucy suše, „už ses o tom zmínila.“

„Jak si vůbec můžeš myslet, že si člověk vybírá, do koho se zamiluje?“ prohlásila Hermione zaníceně, ačkoli ne tolik, aby se musela zvednout z pololehu na posteli. „Člověk o tom nerozhoduje. Prostě se to stane. Je to okamžité.“

„Tomu nevěřím,“ zavrtěla Lucy hlavou a potom, poněvadž tomu nedokázala odolat, dodala: „Ani na okamžik.“

„Je to tak,“ trvala Hermione na svém. „Vím to, protože se mi to stalo. Nesnažila jsem se zamilovat.“

„Opravdu ne?“

„Ne.“ Hermione do ní zabodla planoucí pohled. „Chtěla jsem si najít manžela v Londýně. Opravdu, kdo by čekal, že potká toho pravého ve Fenchley?“

Řekla to s typickým pohrdáním, jaké projevují pouze rodilí Fenchleyané.

Lucy protočila panenky, naklonila hlavu na stranu a čekala, až bude Hermione pokračovat.

Což Hermione neocenila. „Nedívej se na mě tak,“ vyštěkla.

„Jak?“

„Takhle.“

„Opakuju, jak?“

Hermione se zamračila. „Víš přesně, o čem mluvím.“

Lucy si přitiskla dlaň k ústům. „Páni,“ zalapala po dechu.

„Teď vypadáš přesně jako tvoje matka.“

Hermione se od ní uraženě odtáhla. „Nemáš v sobě kouska citu.“

„Tvoje matka je úžasná žena!“

„Ne když se mračí.“

„Je báječná i se svraštělým obličejem,“ poznamenala Lucy ve snaze téma ukončit. „Tak chceš mi vyprávět o panu Edmondsovi, nebo ne?“

„Budeš si mě dobírat?“

„Samozřejmě že ne.“

Hermione nadzvedla obočí.

„Slibuju, Hermione, že si tě nebudu dobírat.“

Přestože dívka stále vypadala pochybovačně, souhlasila:

„Tak dobře. Ale jestli –“

„ Hermione.“

„Jak už jsem ti říkala,“ vrhla po Lucy varovný pohled, „nečekala jsem, že najdu lásku. Dokonce jsem ani nevěděla, že si otec najal nového tajemníka. Prostě jsem se procházela po zahradě, přemýšlela jsem, které růže nechám ustřihnout na jídelní stůl, a potom… jsem ho uviděla.“

Table of Contents

Prolog

1. kapitola

2. kapitola