Obsah

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

PATITUL

VESNIČANKA

VESNIČANKA

Mirka Skočílková

Copyright © Mirka Skočílková, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5028-0

Tuto knihu věnuji Standovi a Olince.

Nepřestávají mě inspirovat.

Zatím to ještě není příběh o nich, ten teprve přijde…

• • •

Můj život je jako scvrklá třešeň a já jsem bezvýznamný červ v ní. Někdy mám pocit, že už jsem všechno snědla, viděla a zažila. Tlačí mě pecka, takové ty všednodenní povinnosti, a mám strach, že se brzy prokoušu ven a vypadnu do neznáma. Je mi čtyřicet pět. Věk, který byl pro mě ještě donedávna naprosto nedosažitelný, takový ten pocit, který si kvůli zkreslenému vnímání času nelze představit. Bude to znít blbě, ale čtyřicátníci mi přišli jako chudáci s přibývajícími vráskami, šedivějícími vlasy, počínající menopauzou a důchodem na krku. Nikdy bych si nepřipustila, že mezi ně budu někdy patřit. Vždyť já jsem byla pořád mladá! Všichni mě dlouhou dobu oslovovali slečno, když přišly děti, patřila jsem do kategorie mladá paní. A pak se to stalo. Realita je mnohdy příliš krutá a vesmír s námi hraje sadistické hry. Roky plynou děsně rychle, nejdou zastavit a pak ani nepostřehneme, že nám je čtyřicet pět. Já vím, že to je lepší než padesát pět, uznávám. Ale stále je mi záhadou, jak jsem se tu ocitla.

Naštěstí se některé mé představy nezakládaly na pravdě. Tak třeba to s tou menopauzou nebo důchodem, který by mi ovšem jako jediný vůbec nevadil. Mám tři děti, divného přítele, psa, chronickou bolest zad a hromadu starostí. Věčně nic nestíhám, ale pořád dokola se o to snažím. Dostihnout čas. Je to boj, který samozřejmě nikdy nemůžu vyhrát. Jenomže jsem ženská, která se za žádných okolností nevzdává.

Začalo to na střední škole. Nepatřila jsem mezi ty tiché studijní puťky, ale přesto jsem si plánovala, jak odmaturuju a budu pokračovat ve studiu na vejšce. Měla jsem takovou tu postpubertální představu, že mi svět leží u nohou a všude na mě čekají s otevřenou náručí. Jenomže pak přišel náraz do zdi! Dva měsíce před maturitou se mi na těhotenském testu ukázaly dvě čárky. Bylo po všem. Místo přihlášky na další školu jsem si vyplnila těhotenskou průkazku a nakoupila plínky. Viktor se zachoval jako opravdový gentleman, k dítěti se hlásil, jenomže jako můj spolužák neměl ani potuchu o tom, jak se postarat o rodinu. Tu ostatně nemá dodnes. To by ani tak nevadilo, ve svých rodičích jsem vždycky měla oporu, postarali se o mě, jenomže já blbka si ho v návalu těhotenských hormonů ještě před porodem vzala. V dobrém i zlém, dokud nás smrt nerozdělí! Smrt nás nedělila, nakonec to byla exekuce, která za naším manželstvím udělala pomyslnou tečku. Viktorovi k tomu stačily necelé čtyři roky, aby nás zadlužil do konce života. Jeho příbuzenstvo od něho dalo ruce pryč, já se o to snažila taky, ale v našem pošahaném státě to není tak jednoduché. Ani rozvod nevyváže manželku ze společného dluhu. A tak jsem brzy zjistila, že život nebude žádné peříčko, a pověstná růžová zahrada se mi ve třiadvaceti rychle proměnila v nepropustnou džungli trnitých keřů.

Už je to dlouho, co naši kvůli mně prodali statek a já si naivně plánovala, jak jim to někdy v budoucnu vrátím. Jestli mi tato zkušenost něco dala, tak hlavně to, že rodičovská láska nezná hranic. A taky to, že bych neměla lidem tolik věřit.

Ve chvíli, kdy zjistíš, že v životě

žádná spravedlnost neexistuje,

teprve potom jsi dospělým člověkem.

Kapitola 1

Pach nemocnice mě štípe v nose. Směs léků a dezinfekce ve mně vyvolává strach. Nespecifikovanou obavu, křeče kolem žaludku, ztěžklé svaly, hukot v hlavě. Nedokážu racionálně přemýšlet. Už jen vstřebat zážitky posledních dvaceti čtyř hodin je pro mě nadlidský úkol. Nejprve obrovský strach, pak beznaděj. Dlouhá chladná nemocniční chodba odráží mé kroky v dutou ozvěnu. Jano parkuje a já hledám pokoj číslo dva.

Neochotná starší sestra v ošuntělém stejnokroji mi nezaujatě ukáže směr. Najednou mé kroky nejsou tak sebevědomé. Obrovskou úlevu střídá nejistota. Pomalu položím ruku na kliku a stisknu.

„Maximálně půl hodiny! A pak všechno, na co sáhnete, vydezinfikovat!“ štěkne na mě. Tupě přikývnu, aniž bych vnímala význam jejích slov, a vstoupím dovnitř. Na pokoji jsou dvě lůžka, ale jen jedno je obsazené. Rychle se k němu přesunu a vezmu důvěrně známou máminu ruku do své. Má ji studenou, v paži zabodnutou kanylu, skrz kterou jí do těla proudí životodárná tekutina. Doktor mi říkal, že je na tom špatně, ale se stejnou jistotou tvrdil, že ji zachrání.

„Nevzdávej to,“ zašeptám. Hlas se mi zlomí. Takhle svoji mámu nechcete vidět. Toho člověka, který vás odmala vodí za ruku, zvedá ze země, fouká bolavá kolínka, její ruka vás provází dětstvím, dospíváním, dospělostí a pak? Pak je najednou studená a bledá, na nemocničním lůžku, odkázaná na vaši pomoc. Role se obrací, kruh se uzavírá. Jste to vy, kdo musí být silnější, kdo hledá slova naděje, že to všechno dobře dopadne. Musím několikrát zamrkat, abych zahnala slzy, které mi mlží svět. Kéž by otevřela oči. Mámin pátravý pohled, jímž bděla celý život nade mnou i nad mým bratrem, mi teď moc chybí. Ksakru, kde ten Jano vězí? Už tu dávno měl být! Najednou ale vtrhne do pokoje jako velká voda.

„Nemohl jsem to najít!“ vyhrkne místo pozdravu zadýchaně a pevně mě obejme. Jeho vysoká postava se třese, možná vzrušením, možná vztekem. Nedivím se ani jednomu. Zahlédnu v jeho očích bolest, když pátravě prohlíží mámino zubožené tělo. Zafačovaná od hlavy až k patám, jen obličej z těch obvazů vykukuje. „Která zrůda jí to mohla udělat!“ vyštěkne teskně a zatne obě ruce v pěst. Přesně tohle se mi honí hlavou celou dobu od chvíle, kdy přišla zpráva, že ji konečně našli. Kdo to mohl udělat? Snažím se nepředstavovat si tu situaci. Jak mámino bezbranné tělo nabírá vůz na kapotu a odhazuje mimo vozovku do křoví, jak se řidič ani neohlédne a co nejrychleji ujíždí z místa. Jak tam máma leží, sama, úplně sama, bez pomoci. Rozpláču se, dlaněmi si zakryju tvář a už se ani nesnažím potlačovat vzlyky. Co to bylo za člověka bez kousku svědomí?!

Jano mě vezme do náruče. Je pevná a hřejivá, tolik podobná té otcově, kterou si moc dobře pamatuju. Zdědil po něm nejen vysokou svalnatou postavu, kaštanové vlasy, ale hlavně srdečnou povahu. Vždycky mi chováním připomínal rytíře z pohádky.

„Vyplač se,“ slyším jeho konejšivá slova. Hladí mě při nich po vlasech. Jano, můj milovaný bratr Jano! Člověk, na kterého se mohu vždycky spolehnout. Můj nejbližší. Opatrně se ohlédnu po ležícím bezvládném těle a znovu mnou projede vlna bolesti. Nechci o tebe přijít, mami!

* * *

Každé situaci, ve které se nacházíme, něco předchází. Já tomu říkám soubor momentálních rozhodnutí. Pokud jsou špatná, výsledek se dál opakuje. Ale i když jsou správná, není ještě zaručeno, že to celé dopadne dobře. Už dávno jsem pochopila, že žít život nebude žádná procházka růžovou zahradou. Tolik toho musím zvládnout! Nejde tu o to, co bych chtěla, můj výběr se časem omezil na to, co potřebuje mé okolí a co bude výhodnější pro nás všechny.

První polovinu života jsem prožila na vesnici. Žádný velký shon, cinkání tramvají, záplava pouličního osvětlení nebo davy lidí proudící na metro. Prostě práce, klid, prostor, příroda a hlína za nehty. Žádná zjednodušená verze zpovykaného městského života, ale docela drsná realita! Nikdo se tu nepředhání v nejnovějších módních trendech nebo drahých telefonech. Ještě z dob minulých se tu udrželo jiné měřítko úspěchu, a to v podobě velikosti domu, jestli máte na zahradě bazén, jaké auto vám stojí v garáži, kolik se vám letos urodilo jablek nebo z čeho všeho se vám podařila vyrobit zavařenina. Ve stejné době jsou na dvou různých místech diametrálně odlišná hodnotová měřítka.

Vedle toho ovšem stále platí, že na vesnici lidi zdrbnou na počkání kdekoho, protože se tu samozřejmě všichni znají do třetího kolene. Nicméně pokud někomu o víkendu dojde mouka, hned je několik možností, kde ji rádi půjčí nebo vymění. Každý tu totiž něco má. Někomu přebývají domácí vajíčka, jiný má med nebo česnek. Na lakotu si tu většinou nikdo nehraje. Žít na vesnici není zas tak jednoduché a nikdo neví, kdy bude potřebovat pomoc druhého. Když na domě děláte novou střechu, pár lidí vám ji bude závidět, ale jakmile se přižene bouřka, věřte, že se vmžiku vedle vás objeví několik párů šikovných rukou, aby pomohly dům zakrýt. Večer se společně v hospodě všichni opijí, pohádají, třeba padne i nějaká ta facka, ale druhý den se obyvatelé jedné vesnice zase sejdou a budou společně dělat na něčem dalším. To je vesnice, jakou já si pamatuju.

Všechno se ale může omrzet, zvlášť pokud je člověk mladý a zjistí, že existuje i jiná alternativa. Město nabízí mnohem víc možností. Všechno je tu na dosah ruky. Do obchodu můžete prakticky kdykoli a pro cokoli. Odpadá cestování, únava z brzkého ranního vstávání a hlavně s bytem máte o mnoho méně práce než s domem. Na lepší se rychle zvyká, a když jsem se vdala a narodila se mi malá Viki, tak jsem si městský život tak zamilovala, že jsem si nedokázala představit návrat na vesnici. Když bylo potřeba, přijeli naši za mnou nebo já za nimi. Dopoledne jsem si zašla s kočárkem do centra, jindy na hřiště, všude byla spousta lidí, vůbec jsem se necítila špatně, ba naopak. Ale to je už hromada let, co se mi malý byt a kulisa sídliště staly domovem. Všechno má samozřejmě své plusy a minusy, prozatím má pro mě město více toho prvního.

„Jsem doma,“ oznámím a položím klíče od bytu do ošatky na botníku, který co pamatuju, stojí za vchodovými dveřmi. Ticho. Že by nikdo nebyl doma? Ve čtyři odpoledne by bylo zvláštní, kdybych tu byla první. Odnesu těžké tašky s nákupem do kuchyně, kde je s hlubokým výdechem konečně položím. Narovnat záda a vteřinku počkat, než bolest ustoupí. Zavřu oči a ucítím podivný zápach, díky kterému hned na své bolístky zapomínám. Co tady kdo dělal? Nevěřícně přehlédnu plotýnky na sporáku, někomu něco vykypělo a muselo to dost čudit. Odsunu špinavé nádobí do dřezu, otevřu okno a analyzuju hrnec s připáleným dnem. Smrdí to po nějakém polotovaru, snad v tom byl sýr nebo těstoviny.

„Mikuláši!“

Zamířím najisto do pokoje za kuchyní.

„Jsi hluchý?“ vřísknu na syna sedícího u kompu. Se sluchátky na uších opravdu nic neslyší. Hbitými prsty levé ruky brouzdá po klávesnici, až je s podivem, že z ní nelétají písmenka. Pravačkou masíruje podobnou vervou myš.

„Kreklej! Kreklej! Jde do bílejch, bílý! Nééé, mě nokli! Do piči! Dodělejte ho, než ho zvednou!“ ječí do mikrofonu na sluchátkách. Vyvalené oči má upřené na monitor, kde jeho postavička, prsatá štíhlá bojovnice s koltem u pasu, spadla na všechny čtyři a pomalu jí dochází životy.

„Žádný zachraňování nebude, dobijte ho!“ zařvu naštvaně na celý pokoj a strhnu Mikulášovi, který o mně stále neví, sluchátka z hlavy. Ten se samozřejmě lekne, dokonce až tak, že mu podjede herní židle pod zadkem a panáček složí své tělo k zemi.

„Ty vole… chodíš jak duch,“ utrhne se na mě můj patnáctiletý syn naštvaně, snad ještě v zápalu právě prohraného boje. Poslední část věty postupně raději spolkne, takže z ní vznikne jen neslyšná kletba. Přesto jsem ji zaslechla.

„Vstávej a jdi vynést odpadky!“ ukážu na něho prstem a natáhnu se pro špinavé nádobí za monitor. Hrneček od snídaně, miska stejně páchnoucí jako celá kuchyň a byt, a sklenička. Prázdnou PET lahev a papírky od bonbonů už nepoberu. Proč zrovna můj syn musí být takové prase!

„Nepočká to? Hrajeme kap!“ oponuje chabě Mikuláš. Posbírá své tělo a rovná kabely, do kterých se zamotal. Připomíná mi nemocného na přístrojích. Od sluchátek vede šňůra, další je od myši, od klávesnice, mezi tím se motají nabíječky. „Kámo? Slyšíš mě? Už jsem zas tady,“ nasadí si zručně obrovská sluchátka s mikrofonem na hlavu, znovu zaujme svou herní pozici a moji přítomnost dál úspěšně ignoruje.

Naštvaně odejdu z pokoje a zabouchnu za sebou dveře. Vážně netuším, kde jsem udělala chybu, ale mám čím dál větší pocit, že už ji nenapravím.

Vybalím nákup, umyju horu nádobí, poklidím byt, vynesu odpadky a se zoufalstvím zjišťuju, že už je zas večer. Tak snad, abych si šla lehnout, ne?

* * *

Cestou do práce si na silnici vychutnávám pořádnou břečku. Nesnáším ten bílý sajrajt. I přes den se teploty drží kolem nuly a silnice se tak ne a ne zbavit nepříjemného nánosu. Už několik let jezdím svým malým červeným Hyundaiem. Pravou část blatníku má odřenou, palubovka vydává hrkavý zvuk a nefunguje ostřikovač zadního skla, ale je můj. Nedokážu si představit, že bych jezdila v něčem jiném. Každé ráno v něm strávím svých krásných dvacet minut cesty a jsem ráda, že nemusím dojíždět autobusem.

V kanceláři na mě dýchne příjemné teplíčko a vůně čerstvě uvařené kávy. Nemám to jako spousta jiných lidí, kteří s nechutí kroutí každý den svých osm hodin a nedočkavě očima popohání minutovou ručičku na firemních hodinách. Já mám svou práci ráda, vyřizování papírů, objednávek, pošty. Mám kolem sebe příjemné lidi, v kanceláři jsme tři, a i když jsme každá jiná, sedíme si. Alespoň to tak cítím. Jen o pět let mladší Monika je skvělá parťačka. Mluví trochu jadrně a upřímně, ale jinak je hodná. Vždycky řekne přesně to, co cítí, nijak to neobaluje a dokáže podržet. Moc dobře ví, že život je pes, ale ona je ta studnice inspirace, která dává návod, jak na to.

Před necelým rokem náš kolektiv doplnila dvacetiletá Zoe. Je to naše srdíčko s drobnou postavou, jemnými rysy ve tváři, krátce střiženými černými vlasy jako uhel a nakažlivě otevřeným srdcem. Ráda nosí bílé košile a dlouhé sukně po kotníky. Všichni chlapi ve firmě jsou z ní paf, ale ona dělá, že se jí to netýká. Je pracovitá a nesmírně šikovná. O všem dlouze přemýšlí a pak použije nejelegantnější řešení. Tak trochu ji beru jako své čtvrté dítě. Je to možná zvláštní, ale strašně mi připomíná Viktorku, mou prvorozenou dceru.

Svléknu zimní kabát a pověsím ho do skříně. Podle dalších dvou bund poznám, že jsem poslední. Prohodím s Monikou pár vět a zapnu počítač. Chci si vyřídit poštu a dokončit inventuru skladu. Jakmile dorazí šéf, dá si voraz s cigárkem a novinami a pak nás začne úkolovat. Potřebuju si udělat náskok, abych tady nemusela trčet odpoledne přesčas. Jenomže dnes je všechno jinak a on vtrhne do kanceláře jako velká voda nečekaně brzy.

„Potřebuju, abyste šla jedna z vás převzít závoz do skladu,“ zazní jeho hlas místností. Zvednu k němu zrak. Sekne mu to. Přestože bude mít brzy padesátku na krku, je to pořád kus chlapa. Charismatický, sportovní postava, milá tvář, veselé oči, ostře řezané rysy, přímý pohled… sakra, kde je nějaká spravedlnost? Teda spíš, kde jsme to chodily, když se tihle chlapi rozdávali?

„Už zase? Likviduju objednávky,“ zamručí Monika mrzutě. Ohlédnu se po ní, a nakonec rezignovaně přikývnu. „Udělám to, ať chvíli počká,“ vykouzlím na tváři nucený úsměv. Prokop se rozzáří, děkovně na mě mrkne a zmizí v útrobách budovy. V místnosti po něm zbyde jen závan kolínské.

„Třeba vůbec žádný závoz není a čeká tam na tebe sám,“ ozve se Monika do ticha, které je protkané pouze klapotem klávesnic. To by nebyla ona, aby si nerýpla.

„Dej pokoj,“ odseknu chladně. Časy, kdy mi nadbíhal, lichotil, kupoval dárečky, jsou dávno tytam.

„Prokop, idol žen a dívek, lamač srdcí a kazitel vztahů,“ zaculí se kolegyně a začne si pobroukávat nějakou písničku. Čas od času si ze mě utahuje. Není to totiž tak dávno, co mi nadbíhal, připomínal lovce, který láká svou oběť do pasti. Pro mě to bylo ze začátku velmi těžké, věděla jsem, že bych měla odolat, že tohle nemůžu. Doma jsem měla chlapa a tři děti. Bylo pro mě nemyslitelné, že bych znovu prožívala to lákavé, tajemné svádění a zamilování, kdy se tají dech už jen při myšlence na toho druhého, když člověk hodiny a hodiny kouká do blba a nemůže z hlavy dostat obrázek, který se mu tam z nepochopitelných důvodů nahrál. A pak se mu to podařilo. Nejsem silný člověk, jsem slaboch, který podlehl. Ztratila jsem se v něm a regulérně se do Prokopa zamilovala, jenomže pak se to stalo a on najednou vzal zpátečku. Bylo to pro mě ponižující a strašně zvláštní, dlouho mu trvalo, než mě zlomil, a pak najednou konec. Jako by ho odradila ta jediná noc, kterou jsme spolu strávili. Jedna jediná noc, na kterou ale nikdy nezapomenu. Jedinkrát v životě jsem se cítila být opravdu milovaná. Nikdy předtím ani nikdy potom jsem se s žádným chlapem tak necítila, jako s ním. Nikdy jsem nepřišla na to, kde jsem udělala chybu. On to zničehonic stopl. Začal se mi vyhýbat, nechtěl být se mnou sám, nechtěl o tom mluvit, prostě se z něho stal ledovec, chladný, odtažitý a odměřený. Dost to se mnou otřáslo, potřebovala jsem vysvětlení, něco, co by mi pomohlo se v situaci zorientovat, ale nepřišlo to. Tisíckrát jsem se chystala vytočit v mobilu jeho číslo a tisíckrát jsem to vzdala. Nechtěla jsem dolézat a on se na mě už nikdy neobrátil. Jenom jsme se potkávali na pracovišti, on mě odměřeně instruoval, já zklamaně kývala. To byla jediná doba, kdy se mi do práce nechodilo dobře. Dokonce jsem uvažovala o tom, že odejdu, ale pak se to nějak usadilo. Prokop si vzal delší dovolenou, já měla čas se vzpamatovat a pak za nějakou dobu s ním jeho žena otěhotněla. Z něho se stal zase spokojený chlap a mně se chtělo umřít. Jedinou oporou mi tehdy byla Monika. Ona ví vše a jako správná kamarádka to nikdy nikomu neřekla. Nesouhlasila s tím, co dělám a do čeho se řítím, ale neodsoudila mě, a když bylo potřeba, nastavovala mi své rameno, abych se měla kde vyplakat. Jeho synovi bude pomalu pět let, je to už poměrně dávno, ale vzpomínky se vymazat nedají. Někdy mi to ještě probleskne hlavou, ale opravdu jen zřídka. Nastavila jsem si rozumem mantinely, hranice, za které nechodím, zbytečně je nepokouším a raději o nich nepřemýšlím. Funguje to. Prokop je krásný chlap, pořád mu to sekne, stále se potkáváme, ale není a nikdy nebude můj. Nakonec je to vlastně dobře. Já jsem se vrátila do své role mámy tří dospívajících dětí a skoro ženy jednoho chlapa, se kterým jsme si čím dál vzdálenější. Na druhou stranu žiji dál a nemusím nic řešit. Žádný rozchod a nový začátek. Nic. I když bych asi měla, netrpím výčitkami svědomí. Vláďovi bych se nikdy nepřiznala, ale už tenkrát to mezi námi nebylo dobré a já jsem alespoň na chvíli cítila, že na mně někomu opravdu záleží a možná mě má i rád.

„Mám pocit, že by tě měl Prokop víc zaměstnávat, máš moc energie a vymýšlíš blbosti,“ ušklíbnu se jejím směrem. Monika rozpustile přikývne. Blbka jedna! Zvednu se, natáhnu si svetr, abych v tom našem studeném skladu nenastydla, a vydám se za pupkatým závozníkem s nechutně dlouhými licousy, který má vždycky úlisné řeči, a než přeberu celou zásilku ochranných pomůcek, stihne mě třikrát pozvat na oběd. Ve dveřích se míjím s naší nejmladší členkou kanceláře. Nechápu, kde v sobě bere Zoe tu nakažlivou pozitivní energii. Stále kolem sebe rozhazuje úsměvy. Jako třeba právě teď.

„Ahojky,“ vítá mě srdečně. „Kam utíkáš?“

„Na cigárko, to víš,“ opáčím pohotově. Zoe je smíšek, okamžitě se ještě víc rozzáří a modré očí jí blýskají jako diamanty.

„Dřív než tebe někdo naučí kouřit, se stanu já chlapem,“ zajíká se zvonivým smíchem a zamíří ke svému stolu, který je do posledního místečka zaplněn fotkami a drobnými soškami různých andílků. Možná všechny ty papíry kolem nebesky očarují a naše firma tak nikdy nezkrachuje. Vůbec se mi za tím chlapem nechce, ale člověk nemůže dělat pořád jenom to, co ho baví, že?

* * *

Krásně mi to vychází. Cestou z práce se stavím v Tescu pro větší nákup, na čerpací stanici si kromě nádrže doplním i kapalinu do ostřikovačů, protože zbytečně moc čistím přední sklo, jak mi neustále vyčítá Vláďa, a sebevědomě si to zamířím do svých rodných Vračic. Na to, že je to malá vesnice, mají zde silnice vymydlené jak dětskou prdelku. Nespravedlnost! Kde se stala chyba, že to ve městě vypadá jako v zákopové válce? Nemělo by to být naopak?

Vračice mají něco kolem pěti set obyvatel. Když jsem byla malá, přišlo mi, že jsou strašně velké a členité. Postupem času jsem zjistila, že tomu tak není. Je tu školka, škola, obchod, radnice, knihovna, hospoda, hasičská zbrojnice, fotbalové hřiště, nově také autoservis nebo třeba pizzerie. Poslední dobou to tu žije. Mladé rodiny se sem spíše stěhují, než by odcházely, staří se snaží udržovat tradice a kulturní vyžití. Do města to není daleko. Řada stavení slouží jako chalupy, ale od dob covidu se sem mnoho lidí uchýlilo, protože zjistilo, že je jim tu dobře a mohou odtud bez problému pracovat na home office.

Za kostelem zabočím doprava a zastavím ve dvorku staršího domku. Zkontroluju pohledem komín. Kouří se z něho, to je dobré znamení. Nemusím zvonit dvakrát, mamka je u dveří hned, jak se rozštěká Alda, její desetiletý ořech, potomek Jacka Russela a dalších psích plemen, která se jednoho dne potkala a stvořila bílohnědou vrčící hromádku chlupů.

„Ahoj,“ usmívá se a hned mě pouští do tmavé dlouhé chodby, studené a přeplněné spoustou věcí, které by klidně mohly být uloženy někde jinde. Alda velice rychle vymění nepříjemný štěkot za vítavé pokňourávání a skáče radostí metr vysoko. Jednou vyskočí i tak nešikovně, že převrhne přepravku s jablky, která se pak rozkutálejí po šedých dlaždicích.

„Janku jeden divokej!“ ožene se po psovi mamka a zamíří do kuchyně. Nemůžu si nevšimnout její šouravé chůze. Nelíbí se mi. Není ještě tak stará, aby měla takové problémy s klouby.

„Tebe zase berou kotníky? Kdy si s tím konečně zajdeš?“ neodpustím si. Vím, že nemá ráda, když řeším její zdravotní trable, ale nedá mi to.

Mamka si sedne do křesla u kamen, ze kterých sálá příjemné teplíčko. Alda jí vyskočí na klín, jednou se dokola otočí a lehne si, aby dal jasně najevo, že on svou funkci hlídače a společníka bere vážně.

„Mažu si to kostivalem a francovkou. Doktoři stejně nic nevědí,“ mlaskne, mávne odevzdaně rukou a položí ji Aldovi na hřbet. Ten jen slastně přivře oči. „Jeden mi tvrdil, že mám dnu, druhý zas revma, tak co? Tolik to zas nebolí, jen to chvíli trvá, než se rozhejbu. Však už mám věk. Kdoví, jak dlouho tady ještě budu.“

„V důchodu jsi teprve pár let a už bys chtěla umírat?“ neodpustím si a začnu vybalovat nákup. Ať si odpočine, zaslouží si to. Celý život dřela, nejdřív jako malá holka pomáhala rodičům na statku, pak v tom pokračovala s mým tátou, který se k nim přiženil. Poslední roky chodila pracovat do zemědělského družstva. Práce jí nikdy nebyla cizí, i když nikdy nevydělala tolik, aby si užila života. Nejdál byla v Nízkých Tatrách, moře ani Alpy v životě neviděla. Má totiž takovou blbou vlastnost, raději by se rozdala pro druhé, než by chvíli myslela sama na sebe.

„Dej pokoj, už ani nevím, jaké to je probudit se a necítit žádnou bolest,“ vzdychne mamka a zahledí se na lino na podlaze. Špatné znamení, zpomalím a máslo se smetanou pokládám do regálu v lednici nezvykle dlouho. Teď to přijde.

„Miluna je zase těhotná,“ promluví mamka po krátké odmlce. Nepřestane upírat zrak do stejného místa na podlaze. A je to tu zas! „Představ si, Pepíkovi není ještě ani rok, s takovou tu školu nikdy nedodělá. Její máma přestala chodit do práce, aby jí pomohla, v sedmnácti se holka o děcko neumí postarat, to dá rozum, a ona do toho zase přišla. Všechno marný.“

Nic mě nebolí víc, než když se mamka ztratí ve svých vzpomínkách, ve kterých se nemůže vyznat. Jsou čerstvější než cokoli jiného, pamatuje si neskutečné detaily, jen řazení do časových rovin jí začalo selhávat. Je to vždycky jen na chvilku, první takové výpadky jsem u ní postřehla na podzim. Jsou to zkraty, kdy se přenese v čase do svého mládí. Jen svět kolem ní zůstává stále stejný. Alzheimer je hrozná nemoc, smutný zloděj našich rodičů.

„Zvládla to, neboj, když děti vyrostly, školu si dodělala, a nakonec k nim sehnala i pěkného chlapa,“ opáčím klidným tónem a sleduju, jak je její mysl kilometry daleko. Přesypu hladkou mouku do prázdné dózy, postavím ji na poličku vedle ostatních a hlasitě si vzdychnu. Jen tu tíhu, která se mi usadila na prsou, ne a ne setřást.

„Aldovi dochází granule, zapomněla jsem ti to říct,“ pokračuje mamka nepřítomně. „Chodí mu na ně sousedovic kočka, potvora jedna nenažraná!“

Usměju se. Opřená zády o kuchyňskou linku z minulého století sleduju svoji mamku, člověka, kterého jsem vždycky obdivovala a milovala ze všech lidí na světě nejvíc. S šedivými vlasy staženými nedbale do jednoduchého uzlu, s vrásčitou, ale stále milou tváří, která byla před mnoha lety krásná, a i bez líčidel jemná a souměrná, je to přesně ta žena, kterou si budu do smrti pamatovat jako dámu, přestože má na sobě nejčastěji tepláky a pracovní rukavice. Její typicky milý pohled nikdy nevyhasl, ani když jsme s bratrem sebevíce řádili. Nikdy se na nás neuměla dlouho zlobit. Byla energická, rychle se rozčílila, ale pak se stejně rychle uklidnila. Její ruce s vystouplými žílami se o nás poctivě staraly a objímaly vždy, když bylo potřeba. Co se to stalo? Roky se rozplynuly jako mlha, která se najednou zvedne a otevře výhled do dálky. Všichni jsme tak nějak zestárli, z ženy plné síly se pomalu, ale jistě stává stařenka.

„Co ta holka bude mít za život,“ pokračuje najednou zamyšleně v jedné z mnoha vzpomínek, která náhle pronikla mezi myšlenky o granulích. „Dvě děti a mužského k nim nemá,“ kroutí hlavou. Vzdávám to, otočím se a napustím dřez, špinavého nádobí není moc, přesto ho opláchnu. Nakrmím králíky, zaženu slepice, zametu chodbu, posbírám rozsypaná jablka a pak se pustím do jednoduché buchty. Mamce se udělá lépe, sama ji navrhne, takže se na chvíli cítím jako malá holka, kterou kdysi učila péct. Jenom s tím rozdílem, že teď jsem to já, kdo zpracovává ingredience a vkládá plech do vyhřáté trouby. Uvaříme si kávu a ještě chvíli posedíme. Buchta se povedla. Rybíz z mrazáku jí dal říz, sladká drobenka tu ostrou chuť zjemnila. Často se nestává, aby se mi podařilo zapomenout na všechny starosti a křivdy života, pustit k vodě bolístky všedních dnů a nechat se pohltit bezstarostnou přítomností. Vůbec se mi nechce domů, jenomže musím.

„Jsi hodná, že jsi přijela,“ povzdychne si mamka, když mě vyprovází ke vchodu. Alda se jí motá pod nohama, jako kdyby byl sjetý nějakou drogou. Možná na psy funguje příjemná atmosféra jako na nás lidi marihuana.

„Každou středu jezdím, mami,“ usměju se a mamku na rozloučenou obejmu. „Jdi domů, ať nenastydneš, dnes zase hodně mrzne, zbytečně nevětrej.“

„Jo, jo, neboj, hned se s Aldou vrátíme ke kamnům. Nechci, aby mi Stano nadával, že musí znovu zatápět,“ ujišťuje mě mamka vážně a já už nemám sílu reagovat. Usměju se na ni, stisknu důvěrně známé dlaně a zamířím k autu. Táta je už pět let po smrti, ten asi těžko zatopí. Jednoho dne dostal záhadný zápal plic a za tři týdny v nemocnici zemřel. Možná to byl covid, možná ne, dnes už to nezjistíme, ale od té doby to jde s mamkou z kopce. Nejhorší je ten pocit bezmoci. Člověk, kterého máte na světě ze všeho nejraději, se vám vzdaluje a vy nemůžete nic dělat.

* * *

Promnu si unaveně obličej a snažím se utřídit si myšlenky, ale ty jsou jak hejno krásnooček a slepě se všechny vrací ke včerejšímu večeru. Kam jsem se to jen dostala? Návštěva našich známých byla zase otřesná! Vláďův kolega Darek s ženou k nám naštěstí moc často nechodí, ale když se tak stane, stojí to za to! Vladimír je chytlavý, co se týče předhánění se, takže pokaždé jejich bezduché tlachání vyprodukuje nějakou radikální změnu v našem každodenním nudném životě. Tentokrát se tématem číslo jedna stal nákup obytného auta. Darek se Simonou si ho občas na nějakou cestu vypůjčili, takže jejich rozhodnutí pořídit si vlastní stojí na rozumných základech. Ale co k tomu vede Vladimíra, to vážně netuším.

„Jenomže Pávkovi si musí pořád něco před někým dokazovat, takže u nich je tahle kára samozřejmostí, ale ty na ni prostě nemáš,“ sjela jsem ho, protože tohle beru jako nejzbytečnější investici našeho soužití. Náš minivan je pořád ještě ve formě, neviděla jsem sebemenší důvod se zadlužovat kvůli tomu, že chce někdo někoho trumfnout. Vláďa mi ale zarytě oponoval, nervózně u toho pokyvoval hlavou a připomínal mi Sáru, když se jí chce čůrat.

„Na ty peníze, které jsem si našetřila na novou kuchyňskou linku, nemysli!“ zarazila jsem ho rychle, ale jemu se zajiskřilo v očích. Trefa. Najednou se mi chtělo brečet. Tenhle chlap je schopný utratit vše, co je na účtu. Kdyby se mi občas nepodařilo uložit stranou něco málo pro Viktorku, utratil by i to. Vytáčí mě tahle jeho blbá vlastnost, kvůli které jedeme od výplaty k výplatě. On a ani já nevyděláváme žádné velké sumy, ale na žití to stačí. Jenomže ty jeho zbytečné investice, jako nejdražší paddleboard, elektrické kolo, golfové hole, vybavení na stanování a další výsledky rychlého vzplanutí po něčí návštěvě, nám jen plní sklep. Nejinak to dopadne s tímhle vymazleným auťákem. Jeho cena nás zaplete do pavučiny splátek, protože na něho prostě nemáme hotovost. Začala hádka. Zbytečná a nekonečná. On nechtěl ustoupit z plnění svého zbrusu nového snu, já ale novou kuchyň potřebuju jako sůl. Několik měsíců jsem si na ni šetřila a teď se toho nemíním vzdát.

Vlastně se ještě nic nestalo, pomyslím si a vrátím se zpátky do reality. Sedím u pracovního počítače a snažím se soustředit na faktury před sebou.

„Na co myslíš?“ všimne si mého rozpoložení Monika. Sama má dnes nějakou krizi, říká, že když má krámy, nepracuje, protože to nejde. Jen jí tuto teorii nechce dát žádný zaměstnavatel do smlouvy, takže ji realizuje tajně.

„Brzo nejspíš zabiju svého spolubydlícího,“ prohlásím.

Monice je hned vše jasné.

„Co kupujete tentokrát?“ zajímá se pobaveně. Je to moje vrba, které si často stěžuju. Ta by mohla psát můj životopis.

„Doufám, že se z toho vyspal, protože jestli si myslí, že s ním odteď budu brouzdat české kempy v přestavěném autě, tak je fakt na omylu.“

„Co prosím?“ vyprskne a nechápe, stejně jako já včera.

„Slyšíš dobře,“ odfrknu si. Ani se mi o tom nechce mluvit. „Místo toho, aby se konečně pustil do té tolik let slibované nové kuchyně, nechá si nasadit do hlavy cizími lidmi, že mu ke šťastnému životu chybí obytné auto za bezmála jedno mega!“

Hned potom, co to vyslovím, se mi udělá fyzicky špatně. Nevím proč, ale vzpomenu si na Viktora, ten se taky začal zničehonic pohybovat ve velkých číslech. On byl vlastně od přírody snílek, romantik a blázen. Žil v nějaké naivní představě, že udělá kšeft, kterým najednou zaplatí auto i dům. Jenomže takhle to v životě prostě nechodí a legálně to není možné. Proč jsem si myslela, že je Vladimír jiný?

„Kdybych vás neznala, popřála bych vám pěknou dovolenou, ale takhle?“ pokrčí kolegyně rameny a uvrhne na mě zúčastněný pohled. „Děti s vámi už jen těžko někam pojedou a vy dva spolu…“

„Spolu jen my dva rozhodně nikam nepojedeme!“ vyhrknu rezolutně. Ta představa se mi příčí. Vždyť my si nemáme po těch letech ani co říct! Všechno nás už minulo. A vlastně nejsme ani manželé, protože ten hňup žádost o ruku tak dlouho odkládal, až na ni zapomněl. „Kdybych si něco mohla přát, byla by to dovolená někde v teple, u moře, pod slunečníkem, abych si konečně odpočala, takhle to ale vypadá zas jen na léto u mámy, protože s těmi dluhy, které nám to nadělá, budeme rádi, když nás na té chalupě bude někdo živit.“

Monika mě propaluje pohledem a přemýšlí, jak mě uchlácholit, ale nenachází ta správná slova. Já to vlastně nepotřebuju, že mám smůlu na šťastný život, vím i bez ní.

* * *

Dnešní odpoledne musím zasvětit Aldovi. Úplnou náhodou jsem zjistila, že mamka zapomněla na očkování proti vzteklině, takže psa okamžitě sbalím a zavezu do města k veterináři. Aldovi se to moc nelíbí, podrápe mi v autě celou zadní sedačku, ale co nadělám, když Vladimír klec na převoz někomu půjčil a zapomněl komu? Když se vracím z veteriny, slyším mezi chrčením rádia a Aldovým vytím vrnět v kabelce telefon. Instinktivně zastavím a s radostí zjišťuju, že volá Viktorka, má nejstarší dcera.

„Zlato, ráda tě slyším,“ vyhrknu překotně tak rychle, že mi snad nemohla rozumět. Srdce mi buší až v krku. Nejraději bych ji měla tady a pořádně ji objala. Nikdy jsem se nesmířila s tím, že odjela.

„Mami, ahoj, jak se máte?“ uslyším její vysoko položený hlásek. Díky němu je má dcera nezaměnitelná, nejde si ji splést.

„U nás při starém, ale jak ty? Daří se ti?“ zajímá mě a vlastně bych nejraději slyšela všechny podrobnosti, kterými má naplněné své dny. Tak moc se mi po ní stýská!

„Splnila jsem podmínky přijetí a dostala se do toho souboru. Moc nestíhám školu, protože hodně zkoušíme,“ referuje Viktorka a v jejím hlase je cítit radost. Hned po konzervatoři se rozhodla hledat štěstí v Anglii. Nechtěla jsem ji tam pustit, ale ona mě tak dlouho přemlouvala, až jsem nakonec svolila. Byla přesvědčená, že tam bude mít více příležitostí, a navíc snila o tom, že si udělá školu v zahraničí. Ve volných chvílích bere brigády. Když u nás byla na pár dní o Vánocích, vypadala spokojeně. Snažím se jí čas od času poslat nějaké kapesné. Peníze sice vždycky přijme, ale brblá, že je zas tak moc nepotřebuje, že se o sebe zvládá starat sama. Anglie je drahá země, ale vydělat se tam prý dá. Vždycky to byla má hodná holčička, trpěla jsem výčitkami svědomí, že jsem jí nezajistila lepšího otce a že musela zažít bídu v letech, kdy nás Viktor dostal na úplné dno. Ale ona byla stále tou hodnou holčičkou, která nezlobila a pomáhala. Vlastně jsem o ní skoro nevěděla. Potkala jsem Vladimíra, otěhotněla, potom ještě jednou a Viktorka byla stále to milé stvoření, na které se dalo spolehnout. Přebalovala, konejšila brečící mimina a mezi tím chodila do školy, ze které nosila samé jedničky. Pak mi jednoho dne odjela a byla pryč.

Table of Contents

Kapitola 1