Přivedeš mě do hrobu

YOU’LL BE THE DEATH OF ME

Text copyright © 2021 by Karen M. McManus, LLC

Jacket art used under license from Shutterstock.com and Getty Images

All rights reserved.

Translation © Magdaléna Stárková, 2023

ISBN 978-80-242-8832-1

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Poděkování

Pro Zacharyho, Shalyn a Aidana

1

IVY

Nic proti seznamům úkolů, ale pomalu si začínám myslet, že to máma tentokrát trochu přepískla.

„Promiň, na které stránce to bylo?“ ptám se a listuju příručkou na kuchyňském stole, zatímco mě přes Skype hypnotizuje pohledem plným očekávání. Na titulní straně manuálu stojí: Dovolená k dvacátému výročí svatby: instrukce pro Ivy a Daniela. Celý ten elaborát čítá jedenáct listů. Oboustranně potištěných! Je to poprvé, kdy nás s bráchou naši nechávají doma samotné celé čtyři dny, a tak máma celou akci naplánovala se stejnou vojenskou přesností, s níž dělá i všechno ostatní. Už kvůli tomu seznamu a častým telefonátům přes Skype a FaceTime mám pocit, že vlastně vůbec neodjeli.

„Na straně devět,“ odpoví máma. Má dokonalé líčení a blonďaté vlasy stažené do svého obvyklého francouzského uzlu. Vypadá skvěle, i když v San Francisku ještě není ani pět ráno. Letadlo našim sice letí až za tři a půl hodiny, ale máma je už na značkách. Jak jinak. „Stojí to přece hned za pokyny o osvětlení domu.“

„Ach tak, osvětlovací info,“ vzdychne na druhé straně stolu dramaticky můj brácha Daniel, zatímco si plní talíř cereáliemi Štěstíčko až po okraj. I když je mu už sedmnáct, jeho snídaňové chutě se zasekly v batolecím věku. „Skoro bych myslel, že ta světla prostě zapneme, když je budeme potřebovat, a pak zase vypneme. Ale jak tak koukám, šeredně jsem se pletl.“

„Dobře osvětlený dům odpuzuje zloděje,“ poučuje nás máma, jako bychom nežili v ulici, kde je největší zločin, když se děti prohánějí na kole bez helmy.

Panenky ale protočím jen v duchu, protože v hádce s mámou člověk stejně nikdy nemůže vyhrát. Učí na MIT aplikovanou statistiku a na všechno má nejčerstvější data. To proto teď poslušně listuju seznamem úkolů až k oddílu Předávání cen, kde stojí černé na bílém, co je třeba připravit na den, kdy mámu jmenují občankou roku za zprávu o zneužívání opioidů.

„Tady je to!“ zajásám a rychle stránku přelétnu očima pro případ, že jsem něco přehlédla. „Šaty jsem ti z čistírny vyzvedla už včera, takže je to v suchu.“

„No, a právě o tom jsem s tebou chtěla mluvit,“ odpoví máma. „Naše letadlo přistává v půl šesté odpoledne. Čistě teoreticky – pokud slavnost začíná v sedm, mám dost času zajet se domů převléct. Jenže jsem ti ještě neřekla, co máš dělat v případě, že bude mít let zpoždění a já budu muset spěchat z letiště přímo do Mackenzie Hall.“

„Ehm…“ Hledím jí přes obrazovku laptopu do pronikavých očí. „Co kdybys mi prostě napsala textovku, pokud něco takovýho nastane?“

„To určitě udělám, pokud budu moct, ale asi by sis měla vyžádat automatické aktualizace letových informací pro případ, že na palubě nebude fungovat wifi,“ řekne máma. „Celou cestu tam jsme byli bez signálu. Každopádně, pokud do šesté nepřistaneme, přijeď prosím na letiště a přivez mi ty šaty. Budu taky potřebovat boty a šperky. Máš u sebe něco na psaní? Hned ti povím, co přesně chci.“

Daniel si nasype další porci cereálií a já se pokouším potlačit lehkou nelibost vůči jeho osobě, zatímco chvatně zapisuju, co mi máma diktuje. Polovinu života jsem strávila otázkami, proč musím na všem dřít dvakrát tolik než Daniel, ale v tomto případě si za to skutečně můžu sama. Než naši odjeli, trvala jsem na tom, že se o předávání cen postarám. Bála jsem se totiž, že si máma bude myslet, že udělala chybu, když o oficiální představovací řeč požádala mě místo bráchy – dětského génia, který díky svým schopnostem mohl přeskočil celou jednu třídu a teď mě převyšuje ve všem, co si můj maturitní ročník žádá. Bylo by logické, kdyby máma o představení poprosila jeho.

Někde hluboko v duši se stejně bojím, že máma svého rozhodnutí už teď lituje. Zvláště po včerejšku, když mi vybouchla jediná šance na pět minut školní slávy.

Sevře se mi žaludek, když odložím propisku a odstrčím prázdnou misku od cereálií. Máma mě sleduje jako ostříž, a tak jí ani tento drobný pohyb neunikl. „Promiň, Ivy. Vyrušila jsem tě od snídaně?“

„To je v pohodě. Stejně nemám hlad.“

„Ale něco sníst musíš,“ pobízí mě. „Dej si třeba toast. Nebo nějaké ovoce.“

Myšlenka na jídlo mě ale vůbec netěší. „Nemám chuť.“

„Snad na tebe něco neleze?“ nakrčí máma ustaraně čelo.

Než stačím odpovědět, Daniel významně zakašle. „Boney na ni leze.“ Zpražím ho vražedným pohledem a  podívám se na mámu v naději, že si jeho narážky třeba nevšimla.

Jenže smůla. Té nikdy nic neujde.

„Ach, zlatíčko,“ obdaří mě soucitným pohledem s nádechem zoufalství. „Snad se ještě netrápíš pro ty volby?“

„Ale ne,“ zalžu.

Volby. Můj včerejší debakl, kdy jsem já, Ivy Sterlingová-Shepardová, třikrát zvolená prezidentka třídy, prohrála volební boj s Brianem „Boneym“ Mahoneym, který kandidoval jen z legrace a se sloganem: „Pojďte mi to hodit – nebudu vás prudit!“

Tak jo, dobře. Ta hláška je chytlavá. Jenže teď je Boney opravdu prezidentem třídy, zatímco já si ani neškrtnu. A to jsem měla tolik plánů, jak vylepšit studentský život na Carltonské střední! Chtěla jsem společně s jednou místní farmou zajistit pro náš salátový bufet v jídelně bioprodukty a s výchovnou poradkyní jsme zase připravovaly mediační program pro řešení sporů mezi studenty. A to ani nezmiňuju partnerství s Carltonskou knihovnou, které nám mělo zajistit možnost vypůjčit si e-knihy a audioknihy místo tištěných exemplářů. Dokonce jsem plánovala zorganizovat v maturitním ročníku hromadné darování krve, i když sama omdlévám, sotva se podívám na jehlu.

Nakonec ale bylo tohle všechno spolužákům úplně ukradené, a tak dnes přesně v deset pronese Boney svoji vítěznou řeč před nastoupeným maturitním ročníkem. Pokud je stejný řečník jako debatér, vsadím se, že se jeho projev bude skládat ze zmatených odmlk mezi vtípky o prdech.

Celou dobu se snažím zachovat statečnou tvář, ale porážka bolí. Pro studentskou samosprávu jsem dýchala. Navíc to je jediná věc, v níž jsem objektivně lepší než Daniel. I když – těžko říct, protože on se dostat do školní politiky nikdy nepokoušel, ale stejně – prostě to byla moje parketa.

Máma se na mě podívá, jako by chtěla říct: Je čas na trochu tvrdé výchovy, zlato. Je to jeden z nejsilnějších výrazů z jejího repertoáru hned po ten tón si vyprošuju! „Holčičko, vím, jak moc jsi zklamaná, ale nemůžeš se v tom pořád tak babrat, jinak opravdu onemocníš.“

„Kdo je nemocný?“ zaburácí tátův hlas odněkud z hlubin hotelového pokoje. O vteřinku později se vynoří z koupelny i jeho majitel, oblečený do pohodlných cestovních šatů. Právě si ručníkem sušil prošedivělé vlasy. „Doufám, že ne ty, Samantho. Ne když nás čeká šestihodinový let.“

„Jsem naprosto v pořádku, Jamesi, jen mluvím s…“

Táta přijde k pracovnímu stolu. „Takže Daniel? Chlapče, snad jsi něco nechytil v klubu? Slyšel jsem, že se o víkendu hodně lidí otrávilo jídlem.“

„To jo, ale já v klubu přece nejím,“ mávne rukou Daniel. Táta mu totiž nedávno zařídil brigádu v golfovém klubu v sousedním městečku, a i když tam brácha dělá jen pomocného číšníka, vydělal už na spropitném celé jmění. Takže i kdyby tam přece jen nějakého toho zkaženého korýše pozřel, asi by se vlekl do práce i polomrtvý, jen aby si brzy mohl doplnit svou sbírku předražených tenisek.

Já jsem jako obvykle u Sterlingů-Shepardů přehlížený člen domácnosti. Skoro čekám, že se táta nejdřív optá na zdraví naší jezevčice Mily, než ho vůbec napadne, že má ještě dceru. „Jsme všichni zdraví,“ vybafnu, jakmile se jeho tvář objeví za máminým ramenem. „Jen jsem si říkala, jestli bych dnes nemohla jít do školy o trochu později? Třeba až na jedenáctou nebo tak…“

Táta překvapeně zvedl obočí. Za celou dobu své středoškolské kariéry jsem nechyběla ani jednu jedinou hodinu. Ne že bych nikdy nebyla nemocná, ale vždycky jsem musela pekelně dřít, abych stíhala učivo, takže jsem si vypěstovala solidní strach z toho, že zůstanu pozadu. Jediná chvíle, kdy jsem se dobrovolně ulila ze školy, nastala někdy v šesté třídě. Tehdy jsem se ještě se dvěma kluky, které jsem skoro neznala, spontánně vytratila z nudné exkurze do Massachusettského zahradnického spolku.

Seděli jsme kousek od východu a v jednom obzvláště ubíjejícím bodě přednášky se začal Cal O’Shea-Wallace pomalu sunout ke dveřím sálu. Cal byl jediný kluk z naší třídy, který měl dva tatínky. Hrozně jsem toužila se s ním kamarádit, protože nezkazil žádnou legraci, měl příjmení s pomlčkou jako já a nosil fascinující košile s pestrými potisky. Zachytil můj pohled, potom pohled mého souseda Matea Wojcika a pokynul nám rukou. S Mateem jsme se na sebe krátce podívali, pokrčili rameny, jako že proč ne, a následovali Cala.

Myslela jsem, že se jen budeme provinile poflakovat po chodbě, ale hned jsme narazili na východ z budovy. Když se Mateo opřel do těžkých dveří, vyklouzli jsme ven na ostré sluníčko přímo do cesty pochodu na oslavu vítězství baseballového týmu Red Sox. Místo toho, abychom se spořádaně vrátili na svá místa, jsme se vmísili do davu a celé dvě hodiny sami táhli po celém Bostonu. Dokonce jsme se stihli vrátit do sídla zahrádkářského spolku dřív, než si vůbec někdo všiml, že jsme zmizeli. Celý ten zážitek – Cal to tehdy nazval „nejlepším dnem v životě“ – dal rychle vzniknout přátelství, o jehož trvání až na věky věků jsme byli všichni tři pevně přesvědčení.

Nakonec jsme to spolu vydrželi až do osmé třídy, což je vlastně v dětském vnímání času skoro do smrti.

„Proč až v jedenáct?“ přitáhne mě zpátky do reality tátův hlas. Máma se k němu otočí na kancelářské židli.

„Protože dnes ráno se koná povolební shromáždění,“ řeknu suše.

„Ahaaa,“ protáhne táta a jeho pohledné rysy se ustálí v soucitném výrazu. „Ivy, to, co se stalo včera, je vážně velká škoda, ale nijak to neodráží tvoji cenu nebo schopnosti. Není to poprvé, kdy se nějaký kašpar dostal do funkce, kterou si nezaslouží, a jistě to není ani naposled. Ty bys ale neměla věšet hlavu.“

„Přesně tak,“ kývá máma tak horlivě, že jí z francouzského uzlu div nevyklouzne pramínek vlasů. Nakonec ale zůstane, kde má být. Ani vlasy si nedovolí protivit se mámině vůli. „Kromě toho bych se nedivila, kdyby Brian rezignoval hned po inaugurační řeči. Ten kluk se do studentské samosprávy přece vůbec nehodí, nebo se pletu? Jakmile se okouká a lidi pochopí, co je zač, můžeš získat jeho místo.“

„Jasně,“ prohodí táta vesele, jako by sbírat, co Boneymu Mahoneymu odpadne od pusy, nebyl absolutně ponižující způsob, jak přijít k funkci. „A pamatuj, Ivy – očekávání bývá často horší než realita. Vsadím se, že ani dnes to nebude tak strašné, jak si myslíš.“ Opře se dlaní o máminu židli a oba se unisono usmějou. Připomínají teď dokonale naaranžovanou fotku v mém laptopu. Čekají, že s nimi budu souhlasit. Jsou perfektní tým: máma je klidná a analytická, táta zase přátelský a energický a oba jsou naprosto přesvědčení o své pravdě.

Jejich problém vězí v tom, že nikdy v ničem neselhali. Samantha Sterlingová a James Shepard jsou párem snů už od chvíle, kdy se potkali na vysoké škole. Táta však o šest měsíců později studia nechal, protože se rozhodl, že bude raději než sebe kultivovat staré stavby, a rozjel ve svém rodném městě Carltonu blízko Bostonu vlastní firmu. Naše městečko začalo frčet zhruba ve chvíli, kdy táta koupil pár omšelých viktoriánských domů a dal jim nový život. O dvacet let později je z něho ostřílený developer, kterému se vždycky podaří koupit za málo a prodat za hodně.

Ti dva prostě nemůžou chápat, že někdo potřebuje den pauzu. Dokonce ani jedno jediné ráno.

Tváří v tvář jejich kombinovanému optimismu si ale stejně nemůžu moc stěžovat. „Já vím,“ potlačím povzdychnutí. „Jen jsem si dělala legraci.“

„Fajn,“ kývne souhlasně máma. „A co si dnes vezmeš na sebe?“

„Ty šaty od tety Helen,“ řeknu s o poznání větším nadšením. Mámině o hodně starší sestře už sice táhne na šedesát, ale má přesto skvělý vkus i dost peněz díky tomu, že je autorkou populárních zamilovaných románů. Poslední dárek od ní pochází od nějakého belgického návrháře, jehož jméno jsem nikdy předtím neslyšela. Rozhodně je to ten nejmódnější kousek, který jsem kdy měla ve skříni. A dnes si ho konečně vezmu někam jinam než před zrcadlo ve svém pokoji.

„A boty?“

Bohužel nemám obuv, která by se k tak nádherným šatům hodila, a s tím taky už nic neudělám. Možná je dostanu od tety, až zase prodá další knihu.

„Černé jehly.“

„Skvělé,“ usměje se máma. „S večeří na nás raději nečekejte – nevíme, jak budeme stíhat. Mohli byste si rozmrazit chilli nebo…“

„Jdu s Trevorem do Olive Garden,“ přeruší ji Daniel. „Hned po lakrosu.“

„Určitě na to budeš mít čas?“ zamračí se máma.

To by mělo bráchovi dostatečně naznačit, že je čas změnit plány, ale Daniel je vůči rodičovským poznámkám imunní. „Jasně.“

Máma se chystá protestovat, ale táta poklepe klouby prstů o desku stolu. „Už to radši utni, Samantho, ještě musíme balit,“ popohání svoji ženu.

„No jo,“ povzdychne si máma. Nerada s balením spěchá, a tak si myslím, že je náš rozhovor u konce. Vzápětí ale dodá: „Jo, a ještě něco, Ivy. Máš už napsané poznámky k té řeči?“

„Samozřejmě!“ Strávila jsem nad nimi skoro celý víkend. „Včera jsem ti je posílala, pamatuješ?“

„No ano, jsou výborné, jen jsem myslela…“ Poprvé od chvíle, kdy jsme se připojili na Skype, se máma zatváří nejistě, což se jinak skoro neděje. „Ale přineseš si ty poznámky s sebou na papíře, že jo? Vím, jak… jak býváš někdy před lidmi nervózní.“

Sevře se mi žaludek. „Už jsem si je dala do batohu.“

„Danieli!“ štěkne najednou táta. „Otoč ten počítač, Ivy, chci si promluvit s tvým bratrem.“

„Cože? Proč?“ durdí se Daniel, když k němu natočím laptop. Tváře mi hoří starým ponížením, protože jasně vím, co teď přijde.

„Poslouchej, synu,“ promluví táta s přísnou tváří, kterou si ale můžu jen představovat, protože na něho nevidím. Ať se snaží, jak se snaží, hrůza z něho ale stejně nejde. „Musíš mi slíbit, že sestře za žádných okolností nebudeš do těch poznámek zasahovat. Jasné?“

„Tati, to bych přece nikdy… Bože,“ protočí Daniel oči tak teatrálně, že mám co dělat, abych mu svoji misku cereálií nehodila na hlavu. „Můžete už na to všichni konečně zapomenout? Měl to bejt fór. Vážně jsem si nemyslel, že to opravdu přečte.“

„Nevytáčej se,“ zavrčí táta. „Tenhle večer pro tvoji matku hodně znamená. A sám víš, jak moc jsi minule Ivy rozčílil.“

Jestli si takhle budou povídat ještě dlouho, asi se skutečně pozvracím. „To je dobrý, tati,“ hlesnu přes stažený krk. „Byl to jen pitomý žertík. Už jsem na to skoro zapomněla.“

„Zatím tak ale nezníš,“ podotkne táta a má pravdu.

Otočím si laptop k sobě a pokusím se o ten nejzářivější úsměv. „Ale je to pravda. Dávno to vzala voda.“

Z tátova podezíravého pohledu vyčtu, že mi nevěří. A taky by neměl. Jistě – ve srovnání s včerejším trapasem je ta věc s Danielem z minulého jara skutečně minulostí. Jenže já se s tím ještě zdaleka, zdaleka nesrovnala. Ani náhodou.

Ironií je, že ta řeč nebyla ani příliš důležitá. Měla jsem jen nějak uzavřít jarní přehlídku talentů v nižších třídách. Věděla jsem, že většina lidí nebude dávat pozor. Přesto jsem si tu řeč raději jako vždycky napsala na papír, protože mívám na veřejnosti dost trému a nechtěla jsem na nic zapomenout.

Jen jsem netušila, že mi Daniel poznámky tajně vyměnil za pasáž z posledního erotického románu od tety Heleny o sexy hasičích – jmenoval se Oheň v srdci. Tohle všechno jsem zjistila až na pódiu a přepadla mě taková panika, že jsem to nakonec i přečetla. Nahlas. Nejdřív se rozhostilo zmatené ticho, protože si všichni mysleli, že je to součást představení. Jakmile jim ale došlo, že to záměr není, rozhýkalo se celé hlediště pobaveným smíchem. Nakonec mě zachránila učitelka, která mě přispěchala na pódium zachránit zhruba ve chvíli, kdy jsem do nejmenších detailů popisovala fyzické přednosti hlavního hrdiny.

Doteď nechápu, jak se to mohlo stát. Jak mi mozek mohl tak ošklivě zamrznout, zatímco rty dál odváděly svoji práci. Jenže se to stalo, což mě dost děsí. Je to o to strašnější, že vím, že právě od té chvíle se na mě celá škola začala dívat jako na kašpara.

Boney Mahoney jen stvrdil můj ortel.

Táta ještě mluví bráchovi do duše, i když už ho nevidí. „Tvoje teta je neuvěřitelně tvořivý člověk, Danieli. Budeš se moct považovat za klikaře, pokud v životě dosáhneš byť jen poloviny jejího úspěchu.“

„Já vím,“ zamumlá Daniel.

„Když jsme u toho, synku, před odjezdem jsem si všiml, že nám poslala výtisk Nesnesitelného žáru. Doufám, že z té knihy dnes neuslyším ani slovo, jinak…“

„Tati, dost,“ přeruším ho. „Nic se nepokazí. Bude to dokonalý večer,“ předstírám sebejistotu, zatímco můj pohled zavadí o máminy vykulené, ustarané oči, v nichž se zračí všechny moje nedávné prohry. Musím se zase sebrat a všechny tyhle starosti jí jednou provždy vyhnat z hlavy. „Bude tě to všechno hodno, mami. Slibuju.“

2

MATEO

Řeknu vám něco o lidech, kteří jedou na plné obrátky: ani netušíte, kolik toho dokážou unést, až do chvíle, kdy se zhroutí.

Kdysi jsem si myslel, že doma dost pomáhám. Nebo aspoň rozhodně víc než moji kamarádi. Jenže když teď máma funguje tak na polovinu svého obvyklého výkonu, je třeba přijmout fakta. Starý Mateo dělal velké houby. Vážně se snažím starat se o věci, ale většinu času ani nevím, co všechno je třeba zařídit. A pak bývá často pozdě. Jako třeba když teď zírám do prázdné lednice a přemítám, jak je možné, že jsem včera večer pět hodin kmital v potravinách, a ani jednou mě nenapadlo, že bych po práci mohl taky nějaké jídlo donést domů.

„Ach, zlatíčko, hrozně mě to mrzí, ale skoro všecko došlo,“ houkne na mě máma z obýváku, kde zrovna cvičí. Celé první patro je ale stejně jeden velký otevřený prostor a vsadil bych se, že i tak má máma oči i na zádech. „Tento týden jsem ještě nestihla zajít do obchodu. Můžeš si ve škole koupit něco k snídani?“

Jídelna na Carltonské střední svou kuchyní příliš neproslula, ale kdybych to teď mámě vmetl do tváře, choval bych se jako ten starý Mateo. „Jasně, není problém,“ řeknu a s kručícím žaludkem zabouchnu dveře lednice.

„Na, chytej!“ Otočím se právě ve chvíli, kdy mi sestřenice Autumn od kuchyňského stolu háže z napůl rozepnutého batohu energetickou tyčinku. Jednou rukou ji chytím, vybalím a půlku z ní ukousnu.

„Díky za ty dary,“ zamumlám s plnou pusou.

„Pro bráchance všecko.“

Autumn s námi bydlí už sedm let, od chvíle, kdy se její rodiče zabili v autě. To jí bylo právě jedenáct. Máma se zrovna vzpamatovávala z rozvodu, který značně poděsil její rozvětvenou portorikánskou část rodiny a znepokojil i polskou větev. Autumn byla navíc její přivdanou neteří, nikoli pokrevní. Už jen ten fakt měl mámu maximálně odsunout v žebříčku možných kandidátů na osvojení traumatizovaného sirotka těsně před pubertou. Zvláště vzhledem k tomu, že na tátově straně rodiny bylo dost a dost sezdaných párů. Jenže máma byla vždycky ten typ dospěláka, který se do problémů prostě obuje a všechno vyřeší.

Na rozdíl od všech ostatních navíc Autumn vážně chtěla. „To děvče nás potřebuje a my zas potřebujeme ji,“ odbývala moje protesty, zatímco natírala moji bývalou hernu jásavou levandulovou barvou. „Musíme se přece postarat o rodinu, ne?“

Nejdřív mi to vůbec nevonělo. Autumn tehdy dost vyváděla, což se asi dalo pochopit, ale moje desetileté já z toho přesto neskákalo nadšením. Člověk nikdy nevěděl, co jí přelítne přes nos a na jakém neživém předmětu si svoji zlost bude chtít vybít. Když nás máma poprvé vzala společně do obchodu, zašvitořila naší situace neznalá pokladní: „Takové krásné zrzavé vlásky! Vypadáte s bráchou každý úplně jinak.“ Sestřenici okamžitě ztuhly rysy.

„To proto, že je to můj bratranec,“ vykulila na pokladní velké, zvlhlé oči. „Já bráchu nemám. Nemám nikoho.“ S těmi slovy bouchla pěstí do regálu se sladkostmi hned vedle pokladny a vyděsila tak tu nic netušící paní k smrti.

Vrhl jsem se na zem, abych posbíral popadané tyčinky, zatímco máma jen položila Autumn obě ruce na ramena a odvedla ji pryč. Promlouvala k ní tichým, konejšivým hlasem, jako by se tu zrovna neudála pořádná hysterická scéna. „No, možná máš teď bráchu a bratrance zároveň,“ řekla.

„Bráchance,“ utrousil jsem já, zatímco jsem bez ladu a skladu vracel roztroušené sladkosti zpět na poličku. Autumn ze sebe vydala něco, co vzdáleně připomínalo opravdový smích, a tak mi ten titul zůstal.

Jakmile na tři kousnutí zlikviduju první čokoládovou tyčinku, hodí mi hned druhou. „Jdeš zase dneska na brigádu do obchodu?“ ptá se.

Rafnu do nabízené pochoutky a odpovím: „Ne, dneska jdu ke Garrettovi. To je můj oblíbený flek – bar se střízlivým designem, kde dělám pomocného číšníka. „A ty? Taky dnes budeš obsluhovat?“

„Ne. Dneska jsem ve Vražedným karavanu,“ zavrtí hlavou sestřenka. Pracuje totiž kromě jiného i pro Sorrentovu brusírnu nožů, takže jezdí otlučeným bílým náklaďákem s obrovským poutačem ve tvaru nože na každé straně po celém Bostonu. Ta přezdívka docela sedí.

„Jak se tam ale dostaneš?“ zeptám se. Máme totiž jen jedno auto, takže transport je v naší rodině vždycky úkol hodný logistického génia.

„Gabe mě vyzvedne. Mohl by tě taky hodit do školy, jestli chceš.“

„Ani nápad,“ neobtěžuju se zakrýt otrávený výraz. Autumn dobře ví, že nemůžu jejího kluka ani cítit. Začali spolu chodit loni na jaře těsně před maturitou a já doufal, že bude za týden po zamilování. Ale asi jsem si dělal plané naděje. Nikdy jsem Gabea neměl moc rád, ale „iracionální nelibost“, jak tomu říká Autumn, jsem k němu pocítil až ve chvíli, kdy zvedl telefon a zahuhlal do něho: „Povídej, hombre.“ Což ještě pořád dělá.

„Proč tě to tak žere?“ ptá se sestřenka, kdykoli si postěžuju. „Je to jen pozdrav. Přestaň si hledat důvody, proč lidi nenávidět.“

Já bych zase řekl, že Gabe prostě machruje.

Gabe a moje sestřenice se k sobě prostě nehodí, pokud ovšem nejste toho názoru, že protiklady se přitahují. Autumn si ze všeho pořád dělá hlavu a Gabe má zase všechno na salámu. Na střední nechyběl na žádném večírku a teď si „dává roční pauzu“, což podle mého znamená jen to, že se pořád chová jako středoškolák, jen nemusí psát úkoly. I když nemá práci, nějak se mu podařilo opatřit si nové camaro, které teď otravně túruje na naší příjezdové cestě, pokaždé když Autumn vyzvedává.

Sestřenka si založí ruce a nakloní hlavu: „Tak fajn, klidně si z čistýho trucu ty dva kiláky šlapej pěšky, i když nemusíš.“

„Taky že pošlapu,“ zavrčím, dochroustám druhou tyčinku a obal vztekle mrsknu do koše. Možná jen Gabeovi závidím. Poslední dobou mě vážně vytáčejí lidi, kteří mají víc, než potřebují, aniž by pro to sami hnuli prstem, zatímco já musím mít dvě brigády. Autumn, která maturovala už vloni na jaře, má práce dokonce hned tři. A ještě pořád to nestačí. Ne poté, co se na nás sesypalo několik pohrom najednou.

Otočím se právě ve chvíli, kdy se do kuchyně přišourá máma. Chodí schválně jak šnek, aby nebylo vidět, jak kulhá. Rána osudu číslo jedna: v červnu jí zjistili artritidu, blbou nemoc, která člověku napadá klouby a lidi v mámině věku by správně postihovat neměla. V jednom kuse cvičí, ale bez protizánětlivých léků neudělá bez bolesti ani krok.

„Jak ti je, teto Eleno?“ ptá se Autumn podezřele jásavě.

„Super!“ odpoví máma s podobně falešným nadšením. Sevřu čelist a odvrátím hlavu, protože tak skvěle jako ty dvě se přetvařovat neumím. Každý den mi je, jako bych dostal pěstí do břicha – stačí se podívat, jak se máma, která ještě nedávno běhala závody na pět kilometrů a každý víkend hrála softbal, sotva doplazí z obýváku do kuchyně.Samozřejmě nečekám, že život bude fér. To už jsem pochopil před sedmi lety, když to nějaký opilec napálil do Autumniných rodičů a sám z toho vyvázl bez škrábnutí. Štve mě to ale stejně.

Máma se doplahočí ke kuchyňskému ostrůvku a těžce se o něj opře. „Vyzvedla jsi mi léky?“ obrátí se na sestřenici.

„Jasně, tady jsou,“ zanoří se Autumn do batohu, aby z něho vytáhla bílý sáček z lékárny a podala ho mámě. Naše oči se krátce setkají, než je sestřenice sklopí zpět k batůžku. „A tady máš drobný.“

„Drobný?“ vykulí máma oči na tlustý štos dvacetidolarovek v její ruce. Za léky vždycky utratí celé jmění. „Vážně jsem nečekala, že ti ještě vrátí. Kolik to dělá?“

„Čtyři sta osmdesát dolarů,“ zahuhlá bezvýrazně Autumn.

„Ale jak to…?“ zatváří se zmateně máma. „Platila jsi kreditkou?“

„Ne. Ale doplatek byl tentokrát jen dvacet babek.“ Máma se ještě pořád neodvažuje natáhnout po penězích, a tak jí je Autumn hodí na desku stolu. Potom se znovu posadí a zvedne gumičku do vlasů, aby si – jako by se nechumelilo – udělala culík. „Lékárnice říkala, že se změnil seznam hrazených léků.“

„Jak změnil?“ opakuje máma jako ozvěna. Já zírám na podlahu, protože teď bych se na ni rozhodně podívat nedokázal.

„Jo. Prý jsou teď na trhu generika. Ale nemáš se bát – jsou to prý pořád ty samé léky.“

Autumn je skvělá herečka, ale mně tuhnou ramena, protože naše máma má v hlavě zabudovaný detektor lži. Už jen fakt, že překvapeně zamrká a vděčně se usměje, poukazuje na to, jak tvrdé měsíce za sebou máme.

„No, to jsou ty nejlepší novinky, které mě poslední dobou potkaly,“ vytáhne ze sáčku oranžovou lahvičku, odšroubuje víčko a zírá na prášky uvnitř, jako by pořád nemohla věřit, že to jsou ty samé, které už dávno bere. Asi ale přece jen prošly jejím vnitřním schvalovacím procesem, protože si je odnese ke skříňce hned vedle ledničky, vytáhne sklenku a naplní ji vodou z vodovodu.

Autumn a já ji sledujeme jako ostříži, dokud pilulku skutečně nepolkne. Celé týdny už vynechává svoje denní dávky, aby jí poslední balení vydrželo déle, než je zdravé, protože teď máme zatraceně hluboko do kapsy.

Což mě přivádí k ráně osudu číslo dvě: máma mívala svoji vlastní firmu – bowlingový klub jménem Coolželky –
zavedený carltonský podnik. Máma, Autumn a já jsme tam pracovali a užili si při tom dost legrace. Jenže to skončilo před půlrokem, když tam jeden kluk uklouzl na převoskované podlaze a zranil se tak, že nás jeho rodiče zažalovali. Než se celá ta aféra trochu usadila, Coolželky zbankrotovaly a máma je honem musela levně prodat. Nakonec je skoro zadarmo shrábl známý carltonský developer James Shepard.

Neměl bych se kvůli tomu zlobit. Obchod je obchod, není to osobní, domlouvala mi vždycky máma, a navíc jsem ráda, že to dostal právě James, který z toho určitě udělá něco dobrého. Jasně, v tom se máma asi neplete. Už jí prý ukazoval i plány na bowlingové a zábavní centrum daleko naleštěnější než naše Coolželky, ale zároveň ne příliš, aby to naše maloměsto ještě sneslo. Dokonce ji poprosil i o konzultace, až se bude projekt dokončovat. S trochou štěstí to mámě možná vynese pohodlné zaměstnání v korporátu. Ale to je hudba budoucnosti. Daleké budoucnosti.

Jenže je v tom ještě drobný háček. Jamesova dcera Ivy a já jsme se kdysi dost kamarádili. I když už to je nějaký čas zpátky, lhal bych, kdybych vám namlouval, že mě nebolelo, když jsem se o Jamesových plánech doslechl první od otce místo od dcery. Protože vím, že Ivy se o takových věcech dozvídá daleko dřív než ostatní. Mohla mě informovat, ale neudělala to.

Sám nevím, proč mi na tom ještě tolik záleží. Stejně by to nic nezměnilo. Navíc už s Ivy nic nepodnikám. Když se tu ale James Shepard ukázal se svým laptopem v barvě růžového zlata, v němž se skvěly plány přestavby, a navíc byl ke všem tak zatraceně uctivý a milý, zatímco vysvětloval, co postaví z popela mámina snu, říkal jsem si jen: Fakt jsi mi mohla dát aspoň vědět, Ivy.

„Zpátky na zem, Mateo!“ luskne mi máma prsty před obličejem. Ani nevím, jak se tu objevila, takže jsem se asi ztratil v myšlenkách na dost dlouho. Sakra. Tyhle výpadky mámu znepokojují, takže na mě teď zírá, jako by mi chtěla dohlédnout až do nitra lebky. „Určitě tě nepřesvědčím, abys se mnou jel do Bronxu? Teta Rose by tě hrozně ráda viděla.“

„Mám školu,“ připomenu jí.

„Já vím,“ povzdychne si máma, „ale nikdy nechybíš, a tak jsem si říkala, že by ti jeden den volna docela prospěl.“ Otočí se k Autumn: „Vlastně vám oběma. Pořád jen dřete…“

Má pravdu. Jeden den bez práce by byl super, kdyby ovšem nezahrnoval sedmihodinovou cestu na otočku s máminou kamarádkou z vysoké Christy. Ta se hned nabídla, že bude řídit, jakmile se máma zmínila o tom, že by ráda jela na oslavu devadesátin tety Rose. To bylo od Christy moc hezké, protože máma už řízení na tak dlouhé vzdálenosti nezvládá. Jenže Christy ani na chvilku nezavře pusu. Nikdy. A nakonec se vždycky baví jen o tom, co s mámou prováděly za studií. Abych řekl pravdu, jsou věci, o kterých se nikdy dozvědět nemusím.

„Škoda že nemůžu jet s tebou,“ zalžu, „ale u Garretta chybí dnes večer personál.“

„A pan Sorrento mě taky potřebuje,“ vyhrkne hned Autumn, která Christyiny monology snáší stejně špatně jako já. „Víš, jak to chodí. Ty nože se samy nenaostří. Ale tetě Rose zavoláme a popřejeme jí po telefonu.“

Než máma stihne cokoli odpovědět, zaburácí před domem motor. Hned mi naskočí husí kůže. Se skřípěním zubů dojdu až ke vchodu a vyklouznu ze dveří na verandu. Jak jinak – na příjezdové cestě už trůní Gabeovo camaro, motor řve jako na lesy a hrdý řidič s rukou spuštěnou ležérně z okénka dělá, že mě nevidí. Lenivě se povaluje na sedadle, ale bohužel ne tak nízko, abych si nevšiml jeho uhlazené černé kštice a zrcadlových slunečních brýlí. Nenáviděl bych toho kluka méně, kdyby nevypadal jako totální slizoun? To se svět asi nikdy nedozví.

Zvednu ruce k pomalému potlesku, když se vedle mě objeví Autumn a se zmateným výrazem zamíří k autu. „Co blbneš?“

„Aplaus pro Gabeův motor,“ plácám si do dlaní tak divoce, až mě začnou pálit. „Zdá se, že mu hodně záleží na tom, aby si lidi všimli, že má auto.“

Autumn mě šťouchne do ramene a potlesk přeruší. „Nebuď pitomej.“

„On je pitomej,“ vyklouzne ze mě automaticky. O tomhle už se hádáme skoro rutinně.

„Tak šup, bejby,“ mávne Gabe na sestřenici, „jinak přijdeš pozdě do práce.“

Najednou Autumn zavibruje mobil. Oba se podíváme na displej. „Kdo je Charlie?“ překřikuju další vlnu túrování motoru. „Prosím, řekni, že to je náhrada za Gabea.“

Čekám, že jen otráveně obrátí oči v sloup, ale místo toho hovor odmítne a schová telefon do batohu. „Nikdo to není.“

Naježí se mi chlupy v zátylku. Ten tón znám a nevěstí nic dobrého. „Je to jeden z nich?“ zeptám se.

Rezolutně zavrtí hlavou. „Čím míň toho víš, tím líp.“

Věděl jsem to. „Plánuješ dneska nějaký zvláštní zastávky?“

„Asi jo.“

„Tak to nedělej,“ sevřu čelist.

„Jinak to nejde,“ stiskne Autumn rty.

„Jak dlouho ještě?“ I o tomhle se hádáme v jednom kuse.

„Dokud budu moct,“ odpoví Autumn.

Narovná si na zádech batoh a zadívá se na mě s otázkou, kterou jí z tváře čtu už celé měsíce. O rodinu se přece musíme postarat, no ne?

Na tohle se mi kývnout fakt nechce, ale copak mám na výběr? Co jí mám asi tak odpovědět?

No jasně. Je to tak.

3

CAL

„Je oranžovej,“ řeknu Viole, když přede mě položí koblížek.

„Postřeh.“ Je jí sice asi už přes čtyřicet, ale protáčet oči umí stejně agresivně jako jakýkoli teenager na Carltonské střední. „To je tím práškem ze sýrovejch křupek.“

Nejistě píchnu prstem do naducaného těsta. Když ruku odtáhnu, svítí mi bříško prstu jasnou oranžovou. „A to má být jako dobrý?“

„Zlatíčko, znáš přece naše motto v Choutkách,“ dá si ruce v bok a nakloní hlavu na znamení, že čeká, až sám její větu dopovím.

„Čím cáklejší, tím lepší,“ zahlásím poctivě.

„Přesně tak,“ poplácá mě po rameni, než se otočí zpět do kuchyně. „Tak si užij svůj bavorský krém s křupkovou posypkou.“

Změřím si oranžovou hromádku na talíři se směsí očekávání a strachu. Kavárna Divný choutky je moje nejoblíbenější snídaňové místo v celém Bostonu a okolí, ale už jsem tu dlouho nebyl. Je těžké najít někoho, kdo se dobrovolně dá na tenhle styl koblih, pokud ovšem nemá smysl pro sžíravou ironii. Moje ex Noemi drží bezlepkovou dietu a vyšiluje s bio jídlem. Proto sem během našeho vztahu kategoricky odmítala byť jen strčit nos, ať jsem žadonil, jak jsem chtěl. O to víc mě štve, že se se mnou nakonec rozešla ve Vegegalaxii.

„Co se to s tebou stalo, člověče? Jako bys to ani nebyl ty,“ řekla mi minulý týden nad talířem kapustovo-seitanového salátu. „Jako by skutečného Cala unesli mimozemšťani a nechali tu jen jeho schránku.“

„Aha. Tak to je docela drsný,“ zamumlal jsem přes bolestivé bodnutí křivdy kdesi v srdeční krajině, které přišlo, ačkoli jsem věděl, že se k podobnému rozhovoru schyluje. Možná ne přesně k tomuto, ale k něčemu takovému určitě. Posledních pár týdnů jsme se skoro neviděli a pak mi Noemi z ničeho nic napsala: Co takhle zajít zítra do Vegegalaxie? Hned jsem z toho měl nedobrý pocit, a to rozhodně nejen proto, že nesnáším kapustu. „Jen mě teď spousta věcí rozptyluje, to je všechno.“

„Já ten pocit nemám. Spíš se obávám…“ přehodila si Noemi copy přes jedno rameno a zamyšleně nakrčila nos. Vypadala u toho vážně roztomile, takže jsem si hned bolestivě připomněl, jak moc jsem ji měl kdysi rád. Což o to, rád ji mám pořád, jen už to není tak jednoduché. „Obávám se, že ses přestal snažit. Děláš věci, protože máš pocit, že musíš, ale není to opravdový. Ty sám nejsi. Jen se na sebe podívej,“ ukázala na můj talíř. „Nasoukal jsi do sebe skoro celou porci kapusty, aniž by sis jedinkrát postěžoval. Že ty jsi robot?“

„Nevěděl jsem, že jedním z tvých požadavků na ideálního kluka je neustálá kritika tvého stravování,“ zamručel jsem a vsunul si do úst další zelené sousto. Potom se mi však málem navalilo. Ale vážně – tenhle humus snad můžou jíst jen králíci? Za pár minut poté mávla Noemi na číšníka na znamení, že platíme, a trvala na tom, že to zatáhne za oba. A najednou jsem byl zase single. Tak trochu. Pravdou ovšem zůstává, že Noemi asi vytušila, že mě poslední dobou zajímá jiná – jen mi nemusela tak podupat ego.

„Dej si trochu oraz, Cale. Čas pro sebe,“ radil mi táta, když se to stalo. Přesněji: jeden z tátů, protože já mám rovnou dva a k tomu ještě biologickou mámu, se kterou se párkrát za rok vídám. Chodila s táty na vysokou a před sedmnácti lety mě pro ně nesobecky odnosila a porodila. Oběma otcům ale říkám stejně: táto. Já s tím žádný problém nemám, ale jistou část mých spolužáků to doteď nekonečně mate. Hlavně Boneyho Mahoneyho, který se mě celou základku ptal: „Ale jak vědí, na kterého zrovna mluvíš?“

Ve skutečnosti je to snadné. Pro každého z rodičů mám zvláštní přízvuk – začalo to úplně přirozeně, když jsem byl malý. Sám si to ani nepamatuju. To se ale klukům, jako je Boney, vysvětlit nedá, protože ti mají sociální inteligenci améby. Nakonec jsem mu radši pověděl, že na táty volám křestními jmény: Wesi a Henry. To ale ve skutečnosti dělám jen tehdy, když o nich mluvím s jinými lidmi.Každopádně, když mám nějaké osobní trápení, jdu za tátou Wesem. „V životě jde o víc než jen o romantické vztahy,“ řekl mi, když jsme se s Noemi rozešli. Je děkanem na Carltonské vysoké škole a vsadil bych se, že se děsí, že budu mít oddací list dřív než vysokoškolský diplom. „Zkus se pro změnu soustředit na kamarády.“

Jo, jasně. To může říct jen někdo, kdo moje kamarády nikdy v životě nepotkal. Můj středoškolský okruh lidí z Carltonské střední je totiž v podstatě svazkem z pohodlnosti a rozumu. My z okrajů školní smečky se spolu držíme jen do té doby, než se objeví někdo lepší, a dolezeme zpět, jakmile nás ten lepší zase odkopne. Skutečné přátele jsem měl naposledy na druhém stupni. Wes, který o mém společenském životě ví daleko víc, než by měl jakýkoli sedmnáctiletý kluk se zdravou sebeúctou dovolit, tvrdí, že je to proto, že jsem se už v deváté třídě dal na sériové randění. Já ale trvám na tom, že je to přesně naopak. Prostě stará dobrá debata o slepici a vejci.

Ještě dobře, že s novou holkou aspoň sdílíme společné koníčky: umění, komiksy a kaloricky hutné snídaně s nulovou výživovou hodnotou. No, říkat jí moje holka je možná trochu přehnané, protože jsme s Larou zatím tyhle věci nijak nedefinovali. Je to komplikované, ale líbí se mi natolik, že jsem se kvůli ní prodíral čtyřicet minut ranní špičkou, abychom si spolu mohli dát podivně ochucené koblihy.

Nebo aspoň doufám, že si je dáme spolu.

O deset minut později mi nedotčená kobliha ještě pořád zvětrává na talíři. Zavrní mi mobil. Na displeji se objeví její jméno a hromada smutných smajlíků. Fakt promiň, ale nestihnu to. Něco mi do toho vlezlo.

Zaženu zklamání, protože vím, že s Larou to tak prostě je. Do našich schůzek jí pořád něco leze. Už když jsem sedal do auta, věděl jsem, že mám tak padesátiprocentní pravděpodobnost, že budu jíst sám. Přisunu si talíř a zakousnu se do koblihy s bavorským krémem a křupkovým prachem. Zamyšleně žvýkám. Sladké, slané a nakonec silná příchuť taveného sýra. Balada!

Zbytek zlikviduju na tři polknutí, ruce si utřu do ubrousku a podívám se na hodiny na stěně. Cesta domů do Carltonu potrvá proti proudu dopravní špičky necelou půlhodinku, a to není ani osm. Mám čas ještě na jednu věc. Tašku přes rameno mám na zemi, a tak se k ní skloním pro laptop. V prohlížeči už mám svoji starou stránku na WordPressu a jediným kliknutím zobrazím svůj úplně první webový komiks, který jsem kdy vytvořil.

Nejlepší den v životě

Napsal a nakreslil Calvin O’Shea-Wallace

Všechny ty komiksy jsem před pár týdny ukázal Laře a ta hned tvrdila, že ten první je ze všech nejlepší. Trochu mě to sice urazilo, protože jsem ho kreslil ve dvanácti, ale říkala, že tenhle kousek má v sobě „syrovou energii“, kterou moje pozdější výtvory postrádají. A možná má pravdu. Začal jsem na něm pracovat hned druhý den po té památné exkurzi v šesté třídě, kdy jsem se společně s Ivy Sterlingovou-Shepardovou a Mateem Wojcikem vypařil ze sálu a toulal se po Bostonu. Každé políčko toho komiksu sálá nadšením, že mi prošlo něco tak neslýchaného.

Kromě toho si říkám, že jsem svoje tehdejší kamarády docela vystihl. Tady je Ivy s nezvyklou barevnou kombinací hnědých očí a blond vlasů, neodmyslitelný culík jí povlává ve větru a ve tváři se jí zračí směs starostí a vzrušení. Možná jsem jí tehdy trochu přifoukl prsa, ale co čekáte? Bylo mi dvanáct.

Přiznám se, že Matea jsem tak věrně nezpodobnil. Hlavním hrdinou komiksu jsem měl být já a on měl ztvárnit jen vedlejší roli, což by nefungovalo, kdybych ho nakreslil i s jeho temnou, zamyšlenou tváří, na niž se už v šesté třídě slétaly holky jako vosy na bonbón. Takže jsem ho nakreslil menšího. A hubenějšího. A taky jsem mu způsobil drobný problém s akné. Přesto měl ty nejúdernější nečekané hlášky.

„Hej! To jsi celej ty!“ vyruší mě ze vzpomínek Viola, aby mi sebrala prázdný talíř. Zastavil jsem se na políčku, kde běžím městským parkem v košili s květinovým vzorem, v celé své zrzavé, dvanáctileté kráse. „Kdo to kreslil?“

„Já,“ přejdu na další políčko, aby můj obličej tolik nezářil z monitoru. Na tomhle je i Ivy s Mateem. „Ve dvanácti.“

„No páni, to je teda něco,“ promne Viola přívěsek s lebkou, který jí visí ve výstřihu trička s kapelou Ramones. Když byla v mém věku, bubnovala v punkové kapele a její vkus se od té doby očividně nikam neposunul. „Ty máš vážně talent, Cale. Kdo jsou ti další dva?“

„Jen kámoši.“

„Nikdy jsem je tu s tebou neviděla.“

„Taky tu nikdy nebyli,“ utrousím tak nenuceně, jak jen dokážu, ale cítím se u toho tak sklesle, jako když jsem seděl s Noemi u kapusty. Ivy a Mateo byli ti nejlepší kamarádi, které jsem kdy měl, ale od osmé třídy jsem s nimi prohodil sotva slovo. Asi je normální, že se lidé na střední škole odcizí, a náš rozchod rozhodně neprobíhal nijak dramaticky. Nedohadovali jsme se, nerozhádali ani si neřekli věci, které se nedají vzít zpátky.

Přesto se nějak nemůžu zbavit pocitu, že jsem to zavinil já.

„Ještě koblihu?“ zeptá se Viola. „Máme tu novou příchuť, která by se ti mohla zamlouvat: lískové oříšky se slaninou.“

„Ne, díky. Musím hodit kostrou, pokud chci přijít do školy včas,“ zavřu laptop a schovám ho zpět do tašky, kterou
si přehodím přes rameno. Na stole nechám dost peněz za tři koblihy, abych Viole vynahradil fakt, že nemám čas čekat na účet. „Tak zatím.“

„Doufám, že se zase brzy stavíš!“ houkne ještě Viola, než se bleskově prosmýknu mezi dvojicí hipsterů v tričkách s potiskem a navlas stejným sestřihem. „Chyběl jsi nám tu!“

Obecně na osud nevěřím, ale přece jen mám pocit, že není pouhá náhoda, když vyskočím na školním parkovišti z auta a narazím přímo na Ivy Sterlingovou-Shepardovou.

„Nazdar,“ pozdraví, zatímco její bratr Daniel něco neurčitě zahuhlá a pokračuje si po svých. Ten kluk od prváku pořádně vyrostl, takže ho někdy skoro nepoznávám, když si v lakrosové výstroji vykračuje po škole. Nikdo by neměl takhle vynikat v tolika různých věcech. Kazí to charakter.

Ivy se za ním dívá, jako by si myslela úplně to samé. Potom se ale zaměří znovu na mě. „Páni, Cale, tebe jsem neviděla snad sto let.“

„Já vím,“ opřu se o dveře auta. „Nebyla jsi ve Skotsku nebo tak někde?“

„Jo. Šest týdnů o prázdninách. Máma tam učila.“

„Tak to muselo být super.“ Ivy se navíc trochu odstupu po tom debaklu při přehlídce talentů mohlo jen hodit. Díval jsem se na to z druhé řady s Noemi a jejími kamarády, kteří se tomu neštěstí nezřízeně chechtali.

No dobře, já taky. Nemohl jsem si pomoct. Nakonec mě ale přece jen začalo hryzat svědomí. Viděla mě tam Ivy? Než se začnu červenat, vyhrknu: „Víš, co je divný? Zrovna před chvílí jsem na tebe myslel.“

Mezi mnou a Ivy nebylo nikdy nic než čisté kamarádství, a tak se nebojím, že by si to vykládala nějak špatně, jako třeba: No teda, holka, ty mi vážně nejdeš z hlavy. Přesto mě překvapí, když odpoví: „Vážně? Já taky. Teda… na tebe samozřejmě.“