Obsah

- PŘEDTÍM

- První kapitola

- SOBOTA

- Druhá kapitola

- Třetí kapitola

- Čtvrtá kapitola

- Pátá kapitola

- NEDĚLE

- Šestá kapitola

- Sedmá kapitola

- Osmá kapitola

- Devátá kapitola

- PONDĚLÍ

- Desátá kapitola

- Jedenáctá kapitola

- Dvanáctá kapitola

- Třináctá kapitola

- ÚTERÝ

- Čtrnáctá kapitola

- Patnáctá kapitola

- Šestnáctá kapitola

- STŘEDA

- Sedmnáctá kapitola

- Osmnáctá kapitola

- Devatenáctá kapitola

- Dvacátá kapitola

- Dvacátá první kapitola

- Dvacátá druhá kapitola

- Dvacátá třetí kapitola

- Dvacátá čtvrtá kapitola

- Dvacátá pátá kapitola

- Dvacátá šestá kapitola

- Dvacátá sedmá kapitola

- ČTVRTEK

- Dvacátá osmá kapitola

- Dvacátá devátá kapitola

- PÁTEK

- Třicátá kapitola

- Třicátá první kapitola

- SOBOTA

- Třicátá druhá kapitola

- NEDĚLE

- Třicátá třetí kapitola

- POZDĚJI

- Třicátá čtvrtá kapitola

- Poděkování

PATITUL

NEPOTOPITELNÁ GRETA JAMESOVÁ

Jennifer E. Smithová

NEPOTOPITELNÁ GRETA JAMESOVÁ

Přeložila Zdeňka Zvěřinová

UNSINKABLE GRETA JAMES

Copyright © 2022 by Jennifer E. Smith, Inc.

All rights reserved.

Translation © Zdeňka Zvěřinová 2023

ISBN 978-80-249-4960-4

Pro Susan Kamilovou, která věřila v tuto knihu

dávno předtím, než jsem napsala jediné slovo

Vypluli jsme, abychom ztroskotali.

J. M. BARRIE

Trosečníci z ostrova na Černém jezeře

PŘEDTÍM

První kapitola

Greta stojí u okna v hotelu ve West Hollywoodu. Bratr jí volá už potřetí za den. Na protější straně ulice je plakátovací tabule, ze které shlíží elegantní bílá jachta obklopená tyrkysovou vodou, reklama na nový druh piva. Když mu konečně zvedne telefon, výsledný dojem – pocit, že vás volně unáší proud – jí usnadní odpovědět ne.

„No tak,“ přesvědčuje ji Asher. „Jde jen o týden.“

„Týden na jachtě.“

„Na lodi,“ opraví ji.

„To je to poslední, co právě teď potřebuju,“ utrousí Greta a odvrátí se od okna, za nímž je snové růžové světlo. Právě se vrátila z fotografování na obálku svého druhého alba, které bylo odloženo na červenec. Kdyby to záleželo jen na ní, posunula by ho ještě na později, ale podle všeho to nejde. Proto ji odvolali do Los Angeles, kde strávila tři dny ve skladišti obklopená blýskajícími se fotoaparáty a zamračenými zaměstnanci studia v oblecích a teniskách. Z jejich obličejů vyzařovalo napjaté přání, aby šlo všechno jako po másle.

Od jejího posledního živého vystoupení – ani ne týden po matčině smrti, kdy se na jevišti zhroutila – uplynuly dva měsíce. Vše ostatní však jelo dál. Obchodní záležitosti pokračovaly, i když z velké části bez ní.

Na stole vedle hotelových psacích potřeb leží talíř s čokoládovými bonbony a vzkazem od ředitele hotelu, na němž stojí: Jsme rádi, že jste tu s námi. Greta bezděčně pomyslí na mámu. Ta už tu s nimi není. Její nepřítomnost působí tak děsivě definitivně, že ji při pouhém pohledu na ten text zabolí u srdce.

„Proč nejedeš ty?“ zeptá se Ashera a přitom se snaží si představit, jak tráví veškerý čas na jachtě s tátou. Ta výletní plavba na Aljašku byla matčin nápad. Mluvila o ní skoro rok, až do března, kdy jí praskla cévka v hlavě. Najednou to vypadalo, že se celý svět zastavil.

Od té doby uběhl pouhý měsíc. A táta tam přesto hodlá jet.

„Nemůžeme ho pustit samotného,“ pomine Asher její otázku. „Je to moc smutné.“

„Nebude tam přece sám,“ namítne Greta cestou do koupelny. „Bude s sebou mít Fosterovy a Bloomovy. Ti se už o něj postarají.“

Zadívá se do zrcadla na svůj obličej, který je stále nalíčený z fotografování. Má červené rty, bílou pleť a zelené, černě lemované oči. Tmavé, obvykle bujné vlasy jsou nyní hladké a zplihlé. Položí telefon na umyvadlo, zapne reproduktor, otočí kohoutkem a začne se mýt.

„Byl by tam jako páté kolo u vozu,“ rozléhá se po koupelně Asherův zanícený hlas. „Je to deprimující. Jeden z nás musí jet s ním.“

„Fajn,“ utrousí Greta. „Takže ty.“

„Nemůžu.“

Znovu se narovná. Teď má pleť narůžovělou, ale konečně se začíná poznávat, což je vždy dobré znamení. Popadne ručník a otře si obličej. „Jde o to,“ znovu zvedne telefon, odejde zpátky do pokoje a svalí se na postel, „že tebe má opravdu rád.“

„Greto,“ ohradí se bratr netrpělivě. „Víš, že to nejde.“

Samozřejmě že to Greta ví. Asher má manželku a tři holčičky mladší pěti let. Chodí do práce, má šéfa, pravidelnou pracovní dobu, personální oddělení a stanovený počet dní dovolené, které si většinou bere, když děti onemocní. Zatímco on neseděl v letadle léta, Greta tento týden letěla třikrát.

Vzdychne. „Zopakuj mi ještě jednou, co je to za datum?“

„Přelom května a června.“

„Pátého musím být ve městě na Gov Ball,“ odpoví s téměř nepatřičnou úlevou, že má legitimní omluvu, ať už se toho festivalu děsí jakkoliv. Ale Ashera to ani trochu neodradí.

„Naštěstí pro tebe,“ prohodí, „loď připlouvá zpátky čtvrtého.“

„Víš, že to není jen tak ledajaký koncert. Je důležitý.“

„Důležitější než táta?“

„To není fér.“

„Nežádám tě, aby sis mezi nimi vybrala,“ řekne Asher. „Zpátky v New Yorku budeš včas, aby sis udělala, co potřebuješ. A slyšel jsem, že na Aljašce je v tuhle roční dobu krásně. Možná pořád trochu zima, ale to jen proto, že se táta snažil ušetřit…“

„Ashere?“

„Jo?“

„Bojím se, že to nedokážu.“

„Určitě ano. Miluješ vodu. Vzpomeň si na dobu, kdy jsme si brali kánoi…“

„Víš, jak to myslím.“

Bratr na chvíli zmlkne a potom dodá: „Není to jen kvůli němu.“

A to ji konečně přesvědčí.

SOBOTA

Druhá kapitola

Greta stojí v mohutném stínu obrovské lodi a přemýšlí, jak se takový kolos vůbec může udržet na hladině. Je to hotel s kormidly, mrakodrap převrácený na bok, monolit, monstrum. A na příštích osm dní její pochybný domov.

Na širokém bílém boku je namalován název lodi. Jmenuje se Únik, což je dnes zatím to jediné, co ji málem rozesmálo.

Kolem ní se hemží stovky lidí. Na krku jim visí supermoderní fotoaparáty a nemůžou se dočkat, až nastoupí na palubu a vyrazí na aljašské dobrodružství. Vlevo v dálce se Vancouver ztrácí ve stříbřitě šedé, deštěm hrozící obloze. Greta tu jednou vystupovala, ale vzhledem k množství míst, kam cestuje, vidí často jen interiéry hudebních sálů.

„Má jedenáct palub,“ sdělí jí táta a popojde k ní s plánkem lodi. Má na sobě tenkou větrovku a kšiltovku, kterou dostal, když si založil nový bankovní účet. Od matčiny smrti uplynuly tři měsíce a poprvé v životě skutečně vypadá na svých sedmdesát. „A osm různých restaurací. Čtyři z nich se švédskými stoly.“

Kdyby tu byla máma, zvolala by: Páni! Nemůžu se dočkat, až je všechny vyzkouším. Stiskla by mu paži a rozzářila by se na loď se všemi jedenácti palubami.

Jenže Helen tu není. Je tu pouze Greta, která stále nemůže uvěřit, že se Asherovi podařilo ji k tomu přemluvit.

„Senzace,“ prohodí ve snaze projevit nadšení, ale zjevně selže, jelikož na ni táta vrhne odevzdaný pohled a znovu se zadívá do mapy.

Měla to být oslava – výlet ke čtyřicátému výročí, který plánovali skoro rok a ještě déle na něj šetřili. Vloni o Vánocích – tedy před pěti měsíci – dala Helen Conradovi kalendář s obrázky ledovců. On jí koupil novou fleecovou mikinu, protože ta stará byla po letech zahradničení už obnošená a sepraná. Koupili si dalekohled, že si ho budou půjčovat – takový, který vás tíží okolo krku –, a pokaždé když v novinách vyšel nějaký článek o Aljašce, Helen ho vystřihla, vložila do obálky, opatřila známkou a potom ho Gretě poslala – normálně poštou – s poznámkou Pro zajímavost, jako by snad měla jet taky.

Ta nová mikina – světle modrá a neuvěřitelně měkká – je teď v Gretině batohu, který právě nakládají na palubu. Matka si ji nakonec nikdy neoblékla. Šetřila si ji na tuhle cestu.

Lodní siréna zahouká a fronta na palubu se posune dopředu. Ostatní čtyři dospělí za ní – dokonce i v šestatřiceti je tak automaticky nazývá – spřádají plány na první večer ve společnosti. Rozhodují se mezi kasinem a muzikálem. Jsou to dlouholetí přátelé jejích rodičů. Každá dvojice má k tomu, proč tu je, vlastní důvod: Fosterovi šli nedávno do důchodu a Bloomovi brzy oslaví sedmdesátiny. Všichni ale vědí, že skutečnou hnací silou byla Helen, jejíž nadšení z té cesty bylo tak nakažlivé, že je k ní všechny nějakým záhadným způsobem přemluvila.

Kolem projde stevard a Greta ho pozoruje, jak se zastaví a vrátí o několik kroků zpátky. Ukáže na její kytarové pouzdro, které si ve chvíli, kdy vystoupili z taxi, přehodila přes rameno.

„Chcete s tím pomoct, madam?“ zeptá se. Greta se snaží, aby sebou při tom oslovení netrhla. Má na sobě krátké černé šaty s teniskami Vans a sluneční brýle. Vlasy si vyčesala na temeno do neposedného drdolu a přes paži, kterou přidržuje kytaru, má přehozenou koženou bundu. Není zvyklá, aby ji někdo oslovoval madam.

„V pohodě,“ odpoví. „Ponesu si ji sama.“

Táta zabručí: „Ten krám byste z ní nevymámil, ani kdyby spadla přes palubu.“

„Nedivím se jí,“ prohodí Davis Foster, který jde za nimi. Přes holou lebku si drží mapu Vancouveru, protože začíná mrholit. „Byla by velká škoda o ni přijít.“

Greta zná Fosterovy od svých dvanácti let, kdy se přistěhovali vedle nich. Byli první černošská rodina v celém bloku a Greta se okamžitě zamilovala do jejich nejmladšího syna Jasona, který chodil o dva ročníky výš. Tehdy mezi nimi k ničemu nedošlo, to až mnohem později, když oba začali žít v New Yorku, a dokonce ani tehdy to nebylo vážné, většinou jen vyplnění pauzy mezi jinými vztahy. Žádný z rodičů o tom neměl ani tušení, což byl záměr. V opačném případě by totiž s největší pravděpodobností už dávno začali chystat svatbu, a to bylo to poslední, co Greta nebo Jason chtěli.

Davis kývne k jejímu kytarovému pouzdru. „Vsadím se, že na eBay by stála jmění,“ zažertuje a jeho manželka Mary ho udeří do hrudi. Davis se předkloní v předstírané bolesti. „Dělal jsem si srandu.“

Mary je vysoká a štíhlá, s tmavohnědou pletí a pixie účesem, díky kterému její oči vypadají obrovské. Právě teď se upírají na Gretu. „Všichni víme, že v tvých rukou má mnohem větší cenu,“ pronese s ochranitelským pohledem. Mary a Helen se spřátelily hned na začátku. Davis žertoval, že by měli zahradní pěšinku mezi jejich domy pojmenovat černá díra, protože jakmile po ní jedna z nich přešla na návštěvu – pokaždé s lahví vína v ruce –, byly obě úplně ztracené. Přinejmenším na několik hodin.

Greta z ní cítí cosi jako odhodlání dohlížet na ni. Je to uklidňující, jako by tu stále prodléval mámin duch.

„Víš, co bys měla udělat?“ promluví Eleanor Bloomová se slabým irským přízvukem. Vypadá, že ji ten nápad nadchl. Má na sobě značkový plášť do deště a dlouhé stříbrné vlasy jsou jako vždy dokonalé, dokonce i vlhké. „Měla bys na moři uspořádat malý koncert. Bylo by úžasné vidět tě hrát.“

„Nevím…,“ zamumlá Greta, ačkoliv to samozřejmě ví: v žádném případě na výletní lodi hrát nebude. Nikdy, má-li být upřímná, a teď obzvlášť.

„Viděla jsem, že poslední večer bude estráda,“ pokračuje Eleanor vytrvale. „Může se přihlásit každý. Určitě by jim vyrazilo dech, kdyby se tam objevila skutečná profesionálka.“

„Všichni účinkující jsou profesionálové, zlato,“ podotkne její manžel Todd obvyklým přívětivým tónem. Na rozdíl od manželky jsou Toddovou největší vášní ptáci: tráví víkendy kdesi v bažinách a hledá tam volavky a další vodní ptactvo. Jednou za rok jeho ornitologický spolek pořádá výlet na nějaké odlehlé místo, kde pozorují ptáky dalekohledem, ale na Aljašce ještě nebyl a celé dopoledne nosí v podpaží zastrčenou příručku k rozpoznávání tamějších ptáků – už nyní mají stránky viditelně zohýbané rohy. „Na těchhle lodích mají skvělé umělce,“ obrátí se k Eleanor. „Komiky, kouzelníky i tanečníky z Broadwaye.“

„Ale ne rockové hvězdy,“ upozorní ho Eleanor. „Nikoho jako Greta Jamesová.“

Poslední slova prohlásí, jako by zdvořile se usmívající Greta ani nestála hned vedle ní. Jako by mluvila úplně o někom jiném: o kytaristce Gretě Jamesové, nezávislé písničkářce s kultovními fanoušky. Nikoliv o Gretě Jamesové, dceři Conrada a Helen, která se naučila hrát na kytaru v otevřené garáži vedle polic s nářadím, kde jí dělali publikum jen Asherovi pískomilové – vyhoštění z domu kvůli zápachu. A která si teď znovu připadá jako dítě, když jako náhražka za nejdůležitější členku skupiny čeká na začátek téhle bizarní rodinné dovolené.

Přes uličku zahlédne muže, který míří ke konci další fronty. V davu postarších párů a mladých rodin vyčnívá. Má upravené vousy, hranatou bradu a na očích brýle, které jsou buď neuvěřitelně výstřední, nebo nesmírně moderní, těžko říct co z toho. Když si všimne, že pod paždím nese jako fotbalový míč starodávný psací stroj, nejradši by obrátila oči v sloup. Ale potom pochopí, že si všiml jejího kytarového pouzdra, a jí nezbývá nic jiného než si s ním vyměnit plachý úsměv, dokud jí nezmizí v davu.

„Aspoň o tom popřemýšlej,“ pokračuje Eleanor a Greta se k ní obrátí zpátky.

„Díky, ale…“

„Tohle je pro ni v dnešní době nezajímavý štěk,“ utrousí táta a povytáhne obočí. Nemyslí to jako kompliment.

Nastane krátké ticho. Potom Eleanor – ve snaze nepůsobit dojmem, že ji jeho přezíravá poznámka usadila – podotkne: „Asi máš pravdu. Byl to jen nápad.“

„Tak to není,“ zavrtí Greta hlavou. „Jen… nemám moc volného času, takže…“

Neřekne – nikdo z nich neřekne –, že poslední dobou má volného času habaděj.

Mary na ni upře obdivný pohled. „Vzpomínám si, jak jsi celé večery trénovala v garáži…“

Davis se dunivě zasměje. „Byla jsi děsná, děvče. Ale rozhodně odhodlaná. To se ti musí nechat.“

„A o to tu jde,“ přikývne Eleanor a obrátí se zpátky ke Conradovi. „Kolik lidí dospěje a opravdu dělá to, o čem snili, když byli malí? Musíš být velmi hrdý.“

Conradovy oči zalétnou ke Gretiným. Dlouho se dívají jeden na druhého. Nakonec přikývne.

„Ano,“ řekne. „Jsme velmi hrdí.“

Což je dvojnásobná lež. Není hrdý. A už není ani žádné my.

Třetí kapitola

Kajuta je tak malá, že když si Greta sedne na kraj postele, může se dotknout zdi. Přesto jí to nevadí. Posledních čtrnáct let prožila v New Yorku, kde je volné místo přepych, takže v umění bydlet ve stěsnaných prostorách je zběhlá. Větší problém je, že tu nejsou žádná okna. Když si tu plavbu zarezervovala, zbývaly už jen vnitřní kajuty. A tak ačkoliv z Conradova pokoje vedou velké prosklené dveře na terasu, ten Gretin vypadá spíš jako vězeňská cela s minimální ostrahou: malá, béžová a jen taktak provozuschopná.

Sedm nocí, pomyslí si. Pouhých sedm nocí.

Položí kytaru na postel vedle tlustého černého pořadače. Uvnitř je podrobný program výletní plavby den po dni. Zbytek dnešního večera a celý zítřek stráví na moři, protože se budou plavit vnitřním kanálem (nemá ani tušení uvnitř čeho), potom poplují do Juneau, k ledovci Bay, Haines, Icy Strait Point, a nakonec při zpáteční cestě do Vancouveru zůstanou opět celý den na moři.

Informace o každém přístavu, který navštíví, včetně doporučených exkurzí, seznamů restaurací, navrhovaných túr a zajímavých míst, jsou zalaminovány na samostatných stránkách. Obsahují i absurdní množství údajů o samotné lodi: plánky pater, jídelní lístky, instrukce k využívání lázeňských procedur, podrobné popisy všech klubů a barů, přednášky i noční zábavy. Rozhodováním, čím vyplníte týden, byste klidně mohli strávit celý týden.

Prudce desky zavře. Loď vypluje co nevidět, a až se tak stane, Greta nechce být zalezlá uvnitř jako krtek. Když už má na tenhle výlet vyrazit – a v současné chvíli se zdá, že to tak opravdu je –, ráda se zúčastní přinejmenším jeho začátku.

To by koneckonců udělala její máma.

Venku pod vancouverským nebem sedí několik lidí vmáčknutých do židlí Adirondack, ale většina cestujících postává podél boků lodi a dívá se buď na město, nebo na mohutné šedé hory, které se nejasně rýsují za vodou na protější straně. Greta se vmáčkne mezi postarší pár a hlouček žen ve středním věku ve stejných růžových mikinách s nápisem Od nynějška je padesátka sprosté slovo. Se smíchem si předávají lahev.

Greta se opře o zábradlí a zhluboka se nadechne. Přístav je cítit mořskou vodou a rybinou a zespoda na ně zběsile mávají tucty postaviček – jako by je čekala nějaká nebezpečná cesta, a ne osmidenní výletní plavba all-inclusive se čtyřmi bufety a tobogánem.

Nad nimi krouží několik ptáků a vánek je prosycený solí. Greta krátce zavře oči. Když je znovu otevře, vycítí, že se na ni někdo dívá. Obrátí se a uvidí dívku – s největší pravděpodobností nanejvýš dvanácti nebo třináctiletou –, jak stojí u zábradlí kousek od ní. Má světle hnědou pleť, černé vlasy a upřeně, s jistou horlivostí, ji pozoruje.

„Ahoj,“ pozdraví ji Greta a dívka – váhající mezi vzrušením a rozpaky – vykulí oči. Má na nohou růžové tenisky značky Converse a skinny džíny s dírami na kolenou.

„Jste… Greta Jamesová?“ zeptá se nejistým hlasem.

Greta pobaveně povytáhne obočí. „Jsem.“

„Já to věděla.“ Dívka se překvapeně zasměje. „Páni. To je bomba. A taky divný. Nemůžu uvěřit, že jste na týhle lodi.“

„Abych byla upřímná,“ prohodí Greta, „já taky ne.“

„Jsem blázen do vašeho alba. A vloni jsem viděla váš koncert v Berkeley,“ vyhrkne překotně. „Páni, umíte to pořádně rozjet. Nikdy předtím jsem neviděla, že by holka takhle hrála.“

Greta se usměje. Nečekala, že by se škála lidí, kteří jezdí na výletní plavby na Aljašku, a těch, kteří chodí na její koncerty, nějak zvlášť překrývala. Vyprodává velké hudební sály, její písně hrají v rádiu, fanoušky má po celém světě, dokonce se objevila i na obálkách několika hudebních časopisů, ale kromě New Yorku nebo Los Angeles ji na ulici pozná jen málokdo. Natož někdo tak mladý.

„Hraješ?“ zeptá se dívky a ta nadšeně přikývne. V jejím chování není plachost ani zdrženlivost: odpověď zní prostě ano. Hraje.

Greta se pamatuje, že také byla v tom věku, kdy si plná sebedůvěry začala uvědomovat, že kytara je víc než jen hračka, víc než obyčejný nástroj. Už věděla, že je to brána, která ji vzhledem k jejímu nadání může někam dovést.

První kytaru táta koupil, když bylo Gretě teprve osm. Byla určená pro Ashera, tenkrát mu bylo dvanáct, ale už tehdy se nezajímal skoro o nic kromě fotbalu. Byla akustická, z bazaru, a na Gretu moc velká: trvalo léta, než do ní dorostla. Některé večery, když se Conrad vracel domů z práce, se zastavil v otevřeném vstupu do garáže, konec jeho cigarety jasně prohoříval, a pozoroval ji, jak se snaží rozluštit noty, jako by to byl nějaký hlavolam. Když je trefila správně, zatleskal, a cigaretu přitom volně držel mezi rty.

To bylo ještě tehdy, když se mu líbilo, že hraje. Když pro ně ještě hudba nebyla předmětem sporu. Každý večer po jídle pustil při mytí nádobí album starého Billyho Joela a společně si zpívali přes zvuk tekoucí vody „Piano Mana“. Helen se smála a Asher obracel oči v sloup.

Dívka přejede prstem po oprýskané barvě na zábradlí. „Momentálně se snažím přijít na to, jak mám zahrát ‚Ptačí píseň‘,“ zmíní se o skladbě z Gretina EP alba, jedné z těch méně populárních. Tou volbou si dívenka získala Gretu ještě víc.

„Ta je složitá.“

„Já vím,“ přikývne. „Mnohem složitější než ‚Říkala jsem ti to‘.“

Greta se usměje. „Říkala jsem ti to“ byl první singl z jejího debutového alba, které vyšlo před několika lety. Dosud je to její nejznámější nahrávka, která dosáhla takového úspěchu, že ji lidé poznávají, i když o Gretě Jamesové nikdy neslyšeli.

„Ty nejdeš zrovna s proudem, viď?“ zeptá se a dívka vážně přikývne.

„Mám radši hlubší kousky.“

Greta se zasměje. „Jasně.“

Zahouká siréna, pak ještě jednou, a všichni na palubě sebou trhnou a rozhlédnou se. Motory se rozběhnou. Voda se rozčeří a loď jim zavibruje pod nohama. Neviditelné reproduktory s praskotem ožijí.

„Dobré odpoledne, vážení cestující,“ ozve se mírně tlumený hlas. „Jsem kapitán Edward Windsor. Rád bych vás všechny přivítal na palubě a oznámil vám, že než vyplujeme z přístavu, čeká nás bezpečnostní instruktáž. Najděte si prosím záchranné vesty a přistupte každý k svému nouzovému shromaždišti.“

Dívka se podívá na pohybující se dav. „Asi bych měla najít rodiče. Je senzační, že jsem vás poznala. Třeba se zase uvidíme?“

Greta přikývne. „Jak se jmenuješ?“

„Preeti.“

„Taky jsem tě ráda poznala, Preeti. Až si budu chtít popovídat o práci, najdu si tě, fajn?“

Preetin obličej se při těch slovech rozzáří, potom zamává a chvatně odejde.

Greta si vezme z kajuty záchrannou vestu a dojde na místo, které jí bylo k hromadnému výcviku přiděleno. Nepočetná skupinka je už připravená. Táta se zamračí, když vidí, že si vestu přehodila přes jedno rameno. Za války ve Vietnamu jako námořní důstojník operoval na hlídkovém člunu v západním Pacifiku, takže tyhle věci bral vážně.

Moře kolem ní má zářivě oranžový nádech. Všichni si oblékli záchranné vesty, dokonce i dvoumetrový Davis Foster. Má tak široká ramena, že to vypadá, jako by měl kolem krku zavěšený dětský bazének. Greta si vestu přetáhne přes hlavu, zapne přezky a doufá, že poblíž nejsou žádní další nečekaní fanoušci. Poslední, co potřebuje, je, aby ji takhle někdo vyfotil.

„I když je nepravděpodobné, že se někdy skutečně ocitnete v nouzové situaci, je důležité být připraven,“ pokračuje muž, který se představil jako kapitán.

Za ním Greta vidí oranžové vršky záchranných člunů. Jsou připevněné v řadě podél okraje lodi jako ozdoby na vánočním stromečku. Muž jim klidným hlasem líčí všemožné černé scénáře a různé kalamity, které by je mohly – sice nepravděpodobně, nicméně přesto – v tomto plovoucím městě postihnout. Je to stejné jako doktorova řeč poté, co matku postihlo aneuryzma. Greta, která uvízla na letišti v Berlíně, kde právě hrála na festivalu pro desítky tisíc lidí, trvala na tom, že s ním chce mluvit. Tehdy byla máma v kómatu a kontrast mezi těmi hroznými věcmi, které říkal, a jeho klidným tónem, s jakým je pronášel, byl tak rozčilující, že by nejradši zahodila telefon.

„Kdybyste viděli, jak někdo padá přes palubu,“ pokračuje muž téměř vesele, „hoďte mu prosím záchranný kruh. Zavolejte ‚Muž přes palubu!‘ a informujte nejbližšího člena posádky.“

Mezi shromážděnými cestujícími to zašumí smíchem. Mezitím se šeptem dohadují, kdo z nich spadne do moře jako první. Davis popadne Mary za ramena tak rychle, až polekaně vyjekne. Eleanor sáhne po Toddově ruce, jako by u něj hledala jistotu, ale ten je zaneprázdněný pozorováním malého ptáčka, který hraje duhovými barvami a poletuje po tom málu oblohy, která je mezi palubami vidět.

„Jiřička modrolesklá,“ zašeptá vzrušeně a zašátrá po dalekohledu. Ten se mu však zaplete do záchranné vesty, a než ho zvedne, ptáček uletí.

Greta si utáhne popruhy u vesty a rozhlédne se. Dole ve frontě zahlédne chlapíka, kterého viděla dřív, toho se psacím strojem. Jak ho tak pozoruje, muž zvedne telefon, aby si tu scénu vyfotografoval. Proč právě bezpečnostní instruktáž? Pak začne psát zprávu. Komu ty fotky asi posílá? napadne Gretu. A potom přemýšlí, proč si s tím vůbec láme hlavu.

„Poslouchej,“ pobídne ji táta tiše a šťouchne do ní právě ve chvíli, kdy ten muž letmo pohlédne jejich směrem. Greta si najednou připadá, jako by jí bylo zase dvanáct. Ale muž se jen usměje. Potom oba upřou pozornost zpátky ke kapitánovi, který jim stále dopodrobna vykládá, jakým způsobem – jakkoliv nepravděpodobným – by se mohli během příštích osmi dní ocitnout v nebezpečí.

Čtvrtá kapitola

Navzdory řečem o bufetech táta pro celou skupinu zarezervoval první večer v té nejformálnější restauraci – tlumeně osvětlené moře bílých ubrusů obklopuje taneční parket. Za oknem je měkké mlžné světlo. Slunce tu nezapadá dřív než po deváté a soumrak, pomalu se měnící z oranžové na růžovošedou, si dává na čas.

„Tak co, Greto?“ obrátí se k ní Eleanor Bloomová, když jim přinesou pití. Má na sobě elegantní černý kalhotový kostým. Už si v salonu krásy nechala upravit vlasy. Greta měla odjakživa dojem, že Eleanor je na jejich koutek v Columbusu v Ohiu až příliš atraktivní. Seznámila se s Toddem, když před několika desetiletími vyrazila z Dublinu s kamarádkami na výlet do New Yorku. Byl tam na nějaké konferenci pojišťoven. Prohlížela si památky a na Times Square je překvapila bouřka s lijákem. Greta nikdy nechápala, jak se muži jako Todd – neuvěřitelně milému, ale mimořádně nudnému – podařilo přimět někoho jako Eleanor, aby se kvůli němu přestěhovala přes oceán. Ale její první manžel byl zřejmě noční můra a v Toddovi našla stabilitu, která jí poskytla prostor zazářit. Což dělává téměř vždy. „Jak to jde s tvým rozkošným přítelem?“

Greta se dlouze napije vína, a přitom se snaží rozhodnout, jak odpovědět. Rozešli se skoro před třemi měsíci, hned po matčině smrti, ale i tak ji zmínka o příteli vyvede z míry. A slovo rozkošný jakbysmet. Luke by se dal popsat mnoha způsoby – úžasný, protivný, sexy i nesnesitelný, ale rozkošný mezi ně opravdu nepatří.

„Vlastně…,“ začne, odmlčí se a znovu se napije vína. „Rozhodli jsme se…“

„Rozešli se,“ odpoví Conrad za ni s vynucenou bodrostí. „Copak jste, lidičky, nedostali e-mail?“

Greta cítí, jak jí do tváří stoupá horko. Nenapadlo ji, že ho to rozčílilo. K rozchodu došlo krátce po pohřbu a tehdy neměl ani jeden z nich sílu na to, aby si o něčem pohovořili. Ale chtěla, aby to věděl, a to přímo od ní, než se Asher prořekne. A tak mu poslala krátký e-mail.

Neodepsal jí. A od té doby o tom ani jeden z nich nemluvil.

„To mě mrzí,“ prohodí Mary a sáhne po pečivu. Její náramky zachrastí. Greta nikdy nepoznala nikoho, kdo umí povědět obočím tolik jako Mary Fosterová, a právě teď ho povytáhla až do nebe. „Tvá máma ho měla moc ráda.“

Tak to vůbec není, ale Greta je za to i přesto vděčná.

Její rodiče se setkali s Lukem pouze dvakrát. Poprvé na oslavné party v New Yorku na počest vydání jejího debutového alba, kdy zbaběle couvla a představila ho jen jako svého producenta. Dělala si starosti, že kdyby se dozvěděli, že je něco víc, cítili by k němu zášť – z tisíce různých důvodů: kvůli cigaretě zastrčené za ucho, vytetovanému rukávu na obou pažích, protáhlému australskému přízvuku i tomu, jak se ušklíbal, kdykoliv někdo mluvil o kapele, kterou on považoval za podřadnou.

„Hodně jsme toho o vás slyšeli,“ prohlásila její máma ten večer a zářivě se usmála. Potřásla mu rukou. „A to album je úžasné. Vy dva spolu tvoříte krásnou muziku.“

Luke si nemohl pomoct a vybuchl smíchy. Dokonce i teď si Greta umí představit Conradův výraz, ono rostoucí zklamání, když mu to všechno došlo.

Podruhé, to už byl jejich vztah vážnější, přivezla Lukea domů do Columbusu na oslavy Dne nezávislosti. Dva dny se choval vzorně: vybíral bonbony s jejími neteřemi ve slavnostním průvodu napříč městem, pomohl její mámě ozdobit košíčky americkou vlajkou (nádavkem přidal i jednu australskou) a jejímu tátovi přinesl lahev jeho oblíbené skotské. Dokonce našel způsob, jak se zeptat Conrada na jeho práci – nabízení inzerce pro Zlaté stránky –, aniž naznačil, že takový druh zaměstnání je už spíš přežitek.

Poslední ráno ho našla na dvorku, jak se snaží opravit rozbitý gril. Pozorovala ho, jak se nad ním sklání stejně jako nad mixážním pultem ve studiu, kde vylepšoval a upravoval její písně, dokud nebyly skoro stejné, jako je slyšela v hlavě. Překvapilo ji, že ho zaujalo něco tak obyčejného.

Nicméně později, když seděli a čekali na letadlo, které je dopraví zpátky do New Yorku, jí položil paži kolem ramen. „Nemůžu se dočkat, až budu doma,“ prohodil, a když polohlasně souhlasila, s povzdechem zaklonil hlavu. „Kdybych měl žít takhle, asi bych to radši zabalil.“

Totéž se Gretě pochopitelně honí hlavou pokaždé, když jede domů. Když byla mladší, úplně ta samá myšlenka ji nutila většinu večerů vytrvale brnkat v promrzlé garáži na kytaru a odjet dva tisíce mil do Jižní Kalifornie, aby tam vystudovala vysokou školu, což ji později katapultovalo přímo na protilehlé pobřeží.

Celá ta léta ji poháněl strach, že tu zůstane trčet, že se nebude dál vyvíjet, že se stane někým obyčejným. A i nadále ji udržuje v chodu, navzdory zdi mezi ní a jejím tátou, která – s každým projevem jejího neobyčejného života a s každým rozhodnutím, které ji odvádí dál od Ohia, od osmihodinové pracovní doby, hypotéky a bílého laťkového plotu – vyroste o další cihlu. Přesně tak vypadá život jejího bratra – vlastně by se dalo říct, že přesně tak vypadá život většiny lidí – nejdřív stálé zaměstnání, pak svatba, potom rodičovství. Všechno spolehlivé a předvídatelné.

Ale když to slyšela od Lukea – který pije jen ze zavařovacích sklenic, nosí pletenou čepici dokonce i v létě, umí zapálit cigaretu ve větru a odrecituje texty všech jejích písní –, něco se v ní vzepřelo.

„Není to tak zlé,“ utrousila a z okna pozorovala, jak jejich letadlo najíždí k nástupnímu mostu, který se podobá akordeonu. Vždy jí připadalo pozoruhodné, že se vzdálenost mezi Columbusem a New Yorkem dá překonat za pár hodin. Většinou měla dojem, jako by ta dvě místa existovala ve zcela odlišných vesmírech.

Luke vedle ní se posadil. „To nemyslíš vážně,“ utrousil. Jeho přízvuk se přiostřil jako vždy, když ho něco popudilo. „Neumím si představit, žes tam bydlela jako malá. Natož teď.“

„Netvrdím, že bych to chtěla – jen říkám, že to není tak zlé.“

„Co? To předměstí?“

„Ne,“ odpověděla. „Jet domů.“

„Mě a mé rodiče odděluje patnáct tisíc kilometrů,“ ušklíbl se, „a pořád to nestačí.“

Tehdy to ještě nevěděla, ale byla to první známka toho, že se jejich cesty rozdělují.

Mary sedící u stolu naproti ní ji stále s očekáváním pozorovala.

„Nemělo nám to vyjít,“ řekne Greta.

„Nebo jsi nechtěla, aby vám to vyšlo,“ podotkne její táta.

„Conrade,“ napomene ho Mary stejně přísným tónem, jaký by použila Helen. Greta se na ni vděčně usměje. Ale nepřekvapí ji to. Není to nic nového.

Obrátí se k tátovi. Jeho límeček, teď když tu není máma, aby mu ho vyžehlila, je pomačkaný. Dívá se na ni stejně, jak se na ni díval dvacet let – jako by byla matematický příklad, který není schopen zcela vyřešit.

„Co je?“ pokrčí rameny, jako by se nesnažil započít stejnou hádku, kterou spolu vedli snad tisíckrát. Nejde tu o Lukea. Nejde dokonce ani o to, aby se usadila, ačkoliv to má jistou souvislost. Hlavním důvodem je, že život, který si pro ni přeje, je zcela odlišný od života, který si přeje ona. Hudba je loď, která ji od něj navěky odnáší.

„Vždyť se ti vůbec nelíbil,“ prohodí Greta. I když zní její hlas odlehčeně, podbarvuje ho surová ocel.

„Ale tobě ano,“ připomene jí Conrad. „Takže nechápu, co se stalo.“

Stalo se to, vybuchla by nejradši, že máma umřela. Helen upadla do kómatu a svět se převrátil vzhůru nohama.

Ale to je samozřejmě jen jedna část skutečnosti. To je příčina.

S těmito následky:

Greta v tu dobu právě hrála šedesátiminutový koncert na hudebním festivalu v Berlíně, a když její bratr neustále volal a volal, telefon zvedl Luke. Než skončila, zarezervoval jí letenku do Columbusu.

„Jen pro mě?“ zeptala se ho v šoku, když s ním později stála v zákulisí, ještě zpocená a nabuzená z právě odehraného vystoupení. Pořád tu zprávu nevstřebala.

Vypadal, že ho její otázka překvapila, což bylo směšné. Tehdy spolu žili už dva roky a předpokládala, že takhle se lidé v podobných situacích chovají. Tohle znamená mít partnera.

„Hmm,“ zabručel a prohrábl si vlasy. Nastoupila další kapela a před stanem uslyšeli tlumené burácení potlesku. „Je to rodinná záležitost, ne? Nebyl jsem si jistý, jestli bys mě s sebou chtěla.“

Zírala na něj. „A co budeš dělat ty? Prostě se vrátíš do New Yorku?“

„Ne,“ odpověděl. Měl aspoň tolik soudnosti, aby se zatvářil rozpačitě. „Počítal jsem s tím, že když už jsem tu, mohl bych zůstat na zbytek festivalu.“

Tohle se stalo, prohlásila by nejradši.

Nebo to tím přinejmenším začalo.

Luke možná škrtl sirkou, ale byla to Greta, kdo o týden později všechno do základů spálil. To ale tátovi říct nemůže. A tak místo toho prohodí: „Je to složité.“

Conrad povytáhne obočí. „Opravdu? Takhle je to dnes a denně. Chvíli s někým chodíš, pak tě to unaví a ukončíš to.“

„Tak prosté to není, tati.“

„To jistě ne.“

Greta otáčí vínem ve skleničce. Je si vědoma toho, že mají čtyřčlenné publikum a všichni vypadají čím dál rozpačitěji. „Takhle to někdy v životě chodí.“

„Protože tvůj život a vztahy nejdou dohromady.“ Zvedne jídelní lístek a přečte seznam předkrmů. „Vztahy se nepřihodí jen tak. Musíš si na ně najít čas.“

Greta zatne zuby. „Mám ráda svůj život takový, jaký je.“

„Však to bys taky měla,“ promluví Davis na druhé straně stolu. Když se k němu všichni obrátí, pokrčí rameny. „Je to pravda. Její život je objektivně ohromující.“

Davis hrál ve dvaceti na piano v jazzovém triu a má milion historek o starých časech v Chicagu, probdělých nocích plných whisky a muzicírování s přáteli. Greta ví, jak svůj současný život miluje – má manželku, kterou zbožňuje, a tři opravdu fantastické dospělé děti. Než před několika týdny oficiálně odešel do důchodu, byl v sousedství oblíbeným pošťákem, ale kdykoliv mluví o Gretině kariéře, vždy se v jeho obličeji objeví pohled, který hraničí se závistí a nostalgií.

Když přijde číšník, objednají si a vrátí jídelní lístky. Greta doufá, že už to skončilo. Ale pak se na ni Conrad, zahleděný do své skotské, znovu otočí.

„Víš, že pro tebe chci jen to nejlepší, viď?“ zeptá se. V tu chvíli vypadá tak staře a nešťastně, že Greta málem odpoví: Ovšem. Nicméně si uvědomí, že toho schopná není.

„Ne. Chceš, aby můj život vypadal jako Asherův.“

„Chci, abys byla šťastná.“

„Chceš, abych se usadila,“ namítne. „To není stejné.“

Mary si odtáhne židli a položí ubrousek na stůl. „Víte co? Myslím, že si půjdu dát pár koleček kolem tanečního parketu.“

„Před večeří?“ zamračí se Davis.

„Ano,“ přisvědčí energicky. Vstanou i Bloomovi.

„Jdeme taky,“ prohlásí Eleanor a popadne Todda za ruku. „Je na čase vyklidit pole.“

„Hrají waltz,“ namítne její manžel, ale stejně ji následuje na parket a Gretu s Conradem ponechá o samotě.

Oba se chvíli dívají jeden na druhého. Potom sklopí oči ke stolu – na ubrousky položené přes talíře s chlebem, sklenky na víno s otisky rtěnky – a Greta se málem zasměje. Pak si místo toho odkašle. „Hele, vím, že by sis přál, abych byla víc jako Asher, ale…“

„Tak to není…“

„Ale jdi,“ pokračuje o něco mírněji. „Máma tu už není, aby si hrála na rozhodčího. To poslední, co můžeme udělat, je být jeden k druhému upřímní.“

Vzdychne. „Chceš, abych k tobě byl upřímný?“

„Ano,“ přisvědčí Greta s notným úsilím.

„Dobře.“ Obrátí se k ní. Světlo za ním je měkké a kalné. V okně vidí odraz Davise, jak vytáčí Mary na parketu. Donutí se podívat zpátky na Conrada, který má stejně zelené oči se stejně neproniknutelným pohledem jako ona. „Víš, že máma byla tvou největší fanynkou…“

„Tati,“ přeruší ho Greta. Stáhne se jí hrdlo, protože i když o ní začala mluvit jako první, nepřipadá jí od něho fér, že se na ni takhle odvolává. „Nech toho.“

Vypadá překvapeně. „Čeho mám nechat?“

„Nejde tu o ni,“ pronese Greta. „Ale o tebe a o mě.“

„Přesně to říkám,“ zavrtí hlavou. „Vím, že celé tohle hudební pobláznění chápala líp než já. Ale taky si o tebe dělala starosti.“

Greta má co dělat, aby zachovala neutrální výraz. Nechce, aby viděl, jak moc to bolí. Pokud jde o něj, vzdala to už dávno. Smířila se s tím, že si o jejích snech nemyslí nic moc dobrého. Ale máma ano. A to vždy stačilo.

„Nevíš, o čem mluvíš,“ řekne Greta.

„Byla tvá největší fanynka,“ připustí táta a najednou vypadá velmi nepřítomně. „Ale taky se bála, že zůstaneš sama, budeš pořád cestovat a snažit se udržet ve velmi nejisté branži. Možná to nedávala najevo tolik jako já, ale – nebyl jsem v tom sám, víš? Byli jsme v tom spolu.“

Greta strnule sedí, zatímco na ni dopadají otcova slova. Po několika vteřinách se Conrad nakloní dopředu. Jeho výraz se změní.

„Promiň,“ omluví se. „Nemyslel jsem to tak…“

„To je v pohodě.“

Píseň skončí a od ostatních hostů u stolu se zvedne vlažný potlesk. Conrad si odkašle. „Bez ní nám to nikdy moc nešlo, viď?“

„Ne,“ odpoví. „Nešlo.“

„Teď je to ještě těžší.“

Greta přikývne. Překvapí ji, jak rychle se její oči zalijí slzami.

Ale je to pravda. Všechno je teď těžší.

„Přesto jsem rád, že na tuhle plavbu jedeš,“ prohodí Conrad a Greta se kupodivu zasměje. Otec nakloní hlavu na stranu. „Co je?“

„Právě jsem přemýšlela o tom, že jsem sem vůbec neměla jet.“

Otec pokrčí rameny. „Přesto jsem rád, že tu jsi.“

„Opravdu?“ zeptá se Greta a pozorně se na něj zadívá. Pak se však ke stolu vrátí Fosterovi a Bloomovi, stále rozesmátí od tanečních kreací na parketu, číšník jim přinese salát, nebe venku ztmavne o další odstín a loď vypluje do noci. Až později si Greta uvědomí, že na její otázku vlastně neodpověděl.

Table of Contents

PŘEDTÍM

První kapitola

SOBOTA

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola