Obsah

Prolog

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

(10)

(11)

(12)

(13)

(14)

(15)

(16)

(17)

(18)

(19)

(20)

(21)

(22)

(23)

(24)

(25)

(26)

(27)

(28)

(29)

(30)

Epilog

PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Alan Bradley

MRTVOLA V KOMÍNĚ

Případ Flavie de Luce

KALIBR

Přeložila Petra Diestlerová

Tato kniha je román. Jména, postavy, místa a události jsou buď dílem autorovy představivosti, nebo byly použity beletristickým způsobem. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými, nebo mrtvými, nebo událostmi či lokalitami je čistě náhodná.

AS CHIMNEY SWEEPERS COME TO DUST

Copyright © 2015 Amadeus Enterprises Limited

Originally published in the US by Delacorte Press, New York, NY as

As Chimney Sweepers Come to Dust

Czech edition is published by arrangement with

Amadeus Enterprises Limited c/o The Bukowski Agency, Ltd.,

Toronto through Graal Literary Agency.

Translation © Petra Diestlerová, 2023

ISBN 978-80-242-8577-1

Pro Shirley, s láskou a vděčností

Již se neboj v slunci znoje,

ani kruté zimy chvění;

skončeno je dílo tvoje,

domů šels a vzal mzdu denní;

zlatí hoši, dívky, ach,

jako nuzák přejdou v prach.

William Shakespeare

Cymbelín

Prolog

Jestli jste aspoň trochu jako já, milujete hnilobu. Je příjemné přemítat o skutečnosti, že právě rozklad a tlení udržují svět v pohybu.

Například když někde v lese padne prastarý dub, téměř okamžitě ho začnou stravovat neviditelní predátoři. Tyto vysoce specializované hordy bakterií oblehnou svůj cíl stejně důkladně jako armáda barbarů útočící na nepřátelskou pevnost. Úkolem první vlny je rozložit proteinové struktury padlého stromu na čpavek, s nímž se poté snadno vypořádá druhý tým, který mění páchnoucí čpavek na dusitany. A ti poslední, závěreční dobyvatelé promění pomocí oxidace dusitany v dusičnany, které jsou nezbytné coby hnojivo pro půdu, z níž můžou vyrůst výhonky nových dubů.

Skrze zázrak chemie mikroskopické životní formy rozložily kolos na jeho základní součásti. Lesy se rodí a umírají, přicházejí a odcházejí jako roztočená mince hozená do vzduchu: rub… líc… život… smrt… život… smrt a tak dále od chvíle prvotního Stvoření až po nejzazší konec času.

Podle mě je to opravdový zázrak.

A jestliže jsou mrtvá lidská těla ponechána napospas hlíně, podstoupí stejný základní proces o třech krocích: maso – čpavek – dusičnany.

Když však někdo mrtvolu zabalí do špinavé vlajky, nacpe ji do cihlového komína a nechá ji tam celou věčnost, aby se udila a mumifikovala v žáru a kouři – no, tak to je úplně jiný příběh.

(1)

„Vyhnanství!“ kvílel zběsilý vítr, který mě šlehal do tváří.

„Vyhnanství!“ úpěly vysoké vlny, které mě máčely ledovou vodou.

„Vyhnanství!“ vyly. „Vyhnanství!“

V našem jazyce není smutnějšího slova. Už z toho, jak zní – jako ozvěna železné brány, jež se za vámi s prásknutím zavřela, jako sykot ocelových závor, které zapadají na místo – vám naskakuje husí kůže, ne?

„Vyhnanství!“

Zakřičela jsem to slovo do poryvů vichru a vítr mi je vyplivl zpět do tváře.

„Vyhnanství!“

Stála jsem na rozhoupané přídi lodi Jeho Veličenstva Scythia a čelisti jsem široce otevírala do vichřice v naději, že mi slané spršky vyplaví z úst odpornou pachuť: pachuť, která představovala celý můj dosavadní život.

Kdesi tisíc mil za námi, za východním obzorem, ležela vesnička Bishop’s Lacey a Jelení mlází, můj někdejší domov, kde můj otec, plukovník Haviland de Luce, a moje sestry, Ophelia a Daphne, s největší pravděpodobností právě v tuto chvíli dál zvesela vedou své životy, jako bych nikdy neexistovala.

Už na mě zapomněli. Tím jsem si byla jistá.

Pouze věrní rodinní služebníci, Dogger a paní Mulletová, nad mým odjezdem nejspíš tajně uronili slzu, ale časem i jim na Flavii zůstanou pouze mlhavé vzpomínky.

Tady na rozbouřeném Atlantiku se příď Scythie zvedala výš… a výš… a ještě výš nad hladinu, závratně šplhajíc k nebi, a pak sebou s příšerným dutým prásknutím udeřila zpátky dolů a zahalila přitom levobok i pravobok bělostnými křídly vodní tříště. Bylo to jako jet bez sedla na obrovském ocelovém andělovi, který plave prsa.

Ačkoli byl teprve začátek září, moře běsnilo. Srazili jsme se s pozůstatky tropického hurikánu a nyní si s námi vlny už víc než dva dny pohrávaly jako s odhozenou korkovou zátkou.

Každý až na mě a kapitána – nebo to tak přinejmenším vypadalo – si zalezl do své kajuty, takže když se člověk potácel rozhoupanými chodbičkami na večeři, slyšel pouze skřípot namáhané oceli a zpoza zavřených dveří na obou stranách dávení z tuctů žaludků. Jelikož plavidlo vezlo skoro devět set cestujících, nebyla to dvakrát příjemná zvuková kulisa.

Pokud jde o mě, zdá se, že jsem vůči důsledkům vzduté mořské hladiny přirozeně imunní, což jsem patrně zdědila po svých mořeplaveckých předcích, jako byl Thaddeus de Luce, v době bitvy u Trafalgaru sice ještě pouhý chlapec, ale říká se o něm, že donesl umírajícímu admirálu Nelsonovi limonádu a držel ho za chladnou a zpocenou ruku.

Nelsonovými posledními slovy ve skutečnosti nebyl hojně citovaný výrok „polibte mě, Hardy“, adresovaný kapitánovi Thomasi Hardymu z lodi Victory, nýbrž „Pít, pít… ovívat, ovívat… třít, třít,“ což horečnatě šeptal vykulenému mladému Thaddeusovi, který měl při pohledu na smrtelně raněného hrdinu sice slzy v očích, ale přesto se ze všech sil snažil udržet krevní oběh dotyčného velikána v chodu.

Vítr mi cuchal vlasy a škubal mým tenkým podzimním kabátkem. Vdechovala jsem slaný vzduch tak zhluboka, jak jsem se odvážila, a mořská voda se mi v proudech valila po tvářích.

Najednou mě kdosi drsně popadl za loket.

„Co to tady k čertu vyvádíš?“

Lekla jsem se, prudce jsem se otočila a pokusila se útočníkovi vyškubnout.

Byl to samozřejmě Ryerson Rainsmith.

„Co to tady k čertu vyvádíš?“ opakoval. Patřil k lidem, kteří se domnívají, že aby získali nad někým navrch, musejí každou otázku položit dvakrát.

Nejlepší způsob, jak se s nimi vypořádat, je neodpovídat.

„Všude tě hledám. Dorsey je z toho celá pryč.“

„Znamená to, že teď budeme muset hledat ještě ji?“ chtěla jsem se zeptat, ale neudělala jsem to.

Se jménem jako Dorsey nebylo divu, že jí říkal „Dodo“ – přinejmenším když si myslel, že jsou sami.

„Báli jsme se, že jsi spadla přes palubu. Pojď okamžitě dolů. A jdi se k sobě do kajuty převléknout do suchého. Vypadáš jako utopená krysa.“

Tak, a je to. Tohle byla poslední kapka.

Ryersone Rainsmithi, pomyslela jsem si, tvoje dny – vlastně pouhé hodiny – jsou sečteny.

Zajdu za tím mladým hezkým lodním lékařem, s nímž jsem se předevčírem seznámila u večeře. Pod záminkou, že mě bolí břicho, si od něj vyžebrám lahvičku jedlé sody. Když do Rainsmithovy každovečerní láhve šampaňského propašuju zdravou dávku té soli – při slově „zdravý“ jsem se usmála –, mělo by to být vyřízené.

Pokud ji člověk požije s plným žaludkem – a u Ryersona Rainsmithe hladovění rozhodně nehrozilo! –, může být jedlá soda v kombinaci se šumivým alkoholem smrtící: nejprve se dostaví bolest hlavy, která sílí každou minutou, následují poruchy vědomí a prudká bolest břicha. Pak přijde svalová slabost, drobná stolice o velikosti kávových zrn, třas, záškuby – všechno typické příznaky alkalózy. Budu trvat na tom, že ho vezmu na palubu na zdravotní procházku. Když bude nucen zhluboka dýchat čerstvý osvěžující vzduch, celý proces se tím jenom urychlí – jako když přilijete do ohně benzin.

Pokud se mi podaří zvýšit pH jeho krve na 7,65, bude mít šanci na přežití asi jako sněhulák v pekle. Zemře v krutých bolestech.

„Už jdu,“ oznámila jsem trucovitě a tempem ospalého hlemýždě jsem se za ním vydala po rozhoupané nakloněné palubě na záď.

Těžko věřit, pomyslela jsem si, že mě skutečně svěřili tomuhle odpudivému exempláři lidské rasy. Ale zároveň těžko zapomenout, jak k tomu došlo.

Začalo to tou hroznou záležitostí s mou matkou Harriet. Poté, co zmizela kdesi v tibetských horách, se deset let pohřešovala a nedávno se vrátila domů za okolností tak bolestných, že mi na ně vlastní mozek zakazoval myslet déle než pár vteřin; kdykoli jsem ten čas přetáhla, můj vnitřní cenzor vlákno vzpomínek přestřihl stejně snadno jako Moira Atropos, ta obávaná třetí sestra Osudu, stříhá nůžkami nit života, když nadejde náš čas.

To všechno vedlo k tomu, že se mě rozhodli vypakovat do Dívčí akademie slečny Bodycoteové, Harrietiny někdejší internátní školy v Kanadě, kde mě měli vyškolit, abych zaujala jakousi odnepaměti předávanou dědičnou roli, o níž mi toho nicméně zatím neprozradili ani zblo.

„Prostě si na to musíš postupně přijít sama,“ sdělila mi teta Felicity. „Ale za čas pochopíš, že Povinnost je nejlepší a nejmoudřejší ze všech učitelů.“

Nebyla jsem si úplně jistá, jak to myslí, ale jelikož měla moje teta v tomhle tajuplném kdovíčem poměrně vysoké postavení, nemohla jsem jí odporovat.

„Je to něco jako ‚Firma‘, viď?“ zeptala jsem se. „Takhle prý o sobě mluví královská rodina.“

„Tak trochu,“ opáčila teta Felicity, „ale s jistým rozdílem. Příslušníci královské rodiny se svého postavení můžou vzdát. My nikoli.“

Právě na naléhání tety Felicity mě zabalili jako pytel starých hadrů a naložili mě na loď do Kanady.

Samozřejmě se ozývaly námitky proti tomu, že bych měla cestovat sama, zejména ze strany vikáře a jeho ženy. Chvíli se mluvilo o tom, že by mě přes Atlantik mohla doprovodit Feely se svým snoubencem Dieterem Schrantzem, ale tato myšlenka byla zamítnuta nejen proto, že by to bylo společensky nevhodné, ale také jelikož Feelyina práce varhanistky u Svatého Tancreda byla považována za společensky nezbytnou službu.

V tu chvíli Cynthia Richardsonová, vikářova manželka, hodila do klobouku vlastní jméno. Ačkoli jsme s Cynthií v minulosti mívaly napjaté vztahy, nedávno se z nás staly výborné kamarádky, což byl zvrat osudu, kterému jsem ještě pořád stěží dokázala uvěřit. V nepřítomnosti svého manžela byla Cynthia neuvěřitelně zábavná: ačkoli se tomu bránila, stávalo se z ní zase děvče. Vikář by se zděsil, kdyby věděl, kolik čaje jsme v hysterických záchvatech smíchu vyprskaly na břidlicovou podlahu kuchyně na vikářství.

Jenže pak želbohu vyškrtli i Cynthii. Podobně jako Feely byla příliš nepostradatelná. Bez ní by nebyl žádný církevní kalendář, žádné kostelní věstníky, žádné květiny na oltář, žádné návštěvy nemocných, žádné schůzky skautek, žádné čisté sutany a komže, žádné teplé jídlo pro vikáře… a ten seznam se táhl dál a dál.

Vím, že ji to mrzelo. Pověděla mi to.

„Strašně ráda bych navštívila Kanadu,“ řekla mi. „Můj otec v mládí splavoval dříví na řece Ottawě. Místo pohádek mi před spaním vyprávěl strašidelné příběhy o loup-garou – to je vlkodlak z kanadských lesů – a o tom, jak jednou pěkně zmáchal Starého Bulla a Velkého Jacquese Laroquea při vorařské soutěži u Rapides des Allumettes, a to během jednoho a toho samého dopoledne. Vždycky jsem doufala, že si pak někdy zašněruju okované vorařské boty a zkusím to sama,“ dodala teskně. „Teď už k tomu asi možnost nedostanu.“

Bylo mi do breku, když jsem ji viděla sedět u kuchyňského stolu na vikářství, s očima vlhce upřenýma do minulosti.

„Oltářní společnost je nejspíš úplně stejně nebezpečná,“ prohlásila jsem zvesela v naději, že ji tím povzbudím, ale zřejmě mě neslyšela.

Ještě to odpoledne teta Felicity oznámila, že problém je vyřešen: z Akademie slečny Bodycoteové dostala zprávu, že předseda tamější správní rady, který přes léto pobýval v Anglii, se bude v září plavit domů.

Na několik dní si přijel zastřílet k jednomu z našich sousedů, lordu Crowsboroughovi, a tvrdil, že ho nebude ani v nejmenším obtěžovat, když se u nás cestou zastaví a vyzvedne mě – jako bych byla prázdná láhev od mléka.

Nikdy nezapomenu na den, kdy dorazil do Jeleního mlází – musím dodat, že s půldruhahodinovým zpožděním – v pronajatém bentley. Vyskočil z vozu a honem ho oběhl na druhou stranu, aby mohl otevřít dvířka Dorsey, královně ze Sáby, která se z automobilu soukala jako čáp z vejce a pak v zářijovém slunci mžikala, jako by se znenadání prudce vytrhla z hypnotického transu. Halila ji róba z tyrkysového hedvábí, na hlavě měla šál stejné barvy a na rtech až příliš tlustou vrstvu fialové rtěnky. Musím ještě něco dodávat?

„Ach, Ryersone,“ zavrkala, když se podívala na domov našich předků. „To je tak pitoreskní – jak malebně zchátralé. Přesně jak jsi říkal.“

Ryerson Rainsmith v letním obleku barvy vystydlé kávy se sraženou smetanou se kolem sebe samolibě rozhlédl s palci zaháknutými za žlutou vestu, a prsty si zabubnoval na blahobytný pupek. Silně mi připomínal koroptev.

Otec se ho vydal pozdravit: vyšel z hlavních dveří na štěrkovou příjezdovou cestu a muži si podali ruce.

„Plukovník de Luce, předpokládám,“ pravil Rainsmith, jako by právě vyřešil nějakou nesmírnou záhadu. „Rád bych vám představil svou manželku Dorsey. Pojď podat ruku vznešenému pánovi, drahoušku. Takovou příležitost nedostaneš každý den.

Ha, ha, ha,“ dodal nevesele. „A tohle musí být naše malá Flavia!“

Na papíře byl ten chlap už mrtvý.

„Pan Rainsmith,“ řekl a strčil mi před obličej vlhkou ruku.

Dogger mě jednou varoval, ať se mám na pozoru před muži, kteří se představují jako „pan“. To je honorifikum, říkal, projev úcty, který mohou člověku poskytnout jiní lidé, ale nikdy, za žádných okolností, se jím nesmí označit sám.

Napřažené pravice jsem si nevšímala.

„Brejden,“ utrousila jsem.

Otec strnul. Přimhouřil oči. Věděla jsem, co se mu honí hlavou.

Můj otec vyrostl v dobách, kdy džentlmeny učili, že zdvořilost znamená všechno a jediný způsob, jak prohrát v souboji s filištíny, je ztratit nervy a dát najevo, že vás ranili. Léta, která strávil v japonském zajateckém táboře, ještě zdokonalila jeho schopnost zůstat tváří v tvář urážce nehybný jako kámen.

„Pojďte dál, prosím,“ řekl a ukázal k otevřeným dveřím. Měla jsem chuť ho nakopnout a zároveň ho obejmout. Hrdost na rodiče na sebe často bere podivné podoby.

„To je ale interesantní stará hala!“ zvolala Dorsey Rainsmithová. Hlas měla pronikavý jako zralý sýr a její slova se od tmavého táflování foyer nepříjemně odrážela ozvěnou. „V našem salonu doma v Torontu máme úplně stejný problém s praskajícím lakem, že, Ryersone? Smithers, náš údržbář, tvrdí, že je to buď přílišným teplem, nebo přílišným chladem.“

„Nebo věkem,“ utrousila jsem.

Otec mě probodl zcela prázdným pohledem, ale já jasně poznala, co mi tím sděluje.

V salonu se Rainsmithovi bez optání uvelebili na nejpohodlnějších sedadlech, zatímco já s otcem jsme se usadili na krajíčku zbylých židlí.

Po dokonale načasované pauze se zjevil Dogger a nabídl čaj. Poznala jsem, že na Rainsmithovy to udělalo dojem.

„Děkuju vám, Doggere,“ řekla jsem. „A prosím vyřiďte naše poděkování i paní Mulletové.“

Hráli jsme s Doggerem takovou hru: hru, která měla pravidla tak jemně vybroušená, že nikdo mimo okruh naší nejbližší rodiny neměl sebemenší šanci je pochopit.

„Není vůbec zač, slečno Flavie,“ opáčil Dogger. „Je nám převelikým potěšením být vám k službám.“

„Ano, děkujeme, Doggere,“ ozval se Ryerson Rainsmith, který se sice ocitl na nejisté půdě, ale usilovně se snažil udržet na nohou.

„A také vaší paní Mulletové,“ dodala jeho žena.

Dogger jim věnoval tříprocentní úsměv a zmizel tak, jak to měl ve zvyku.

Zakrátko se dostavily Daffy a Feely, předstíraly, že jsou zdrcené mým odjezdem, otřesně zdvořilým způsobem konverzovaly s Rainsmithovými, načež odpluly pryč, jedna ke svým knihám, druhá k zrcadlu.

Ale nemělo smysl prohrabávat se popelem toho skličujícího odpoledne.

Bylo rozhodnuto, že během plavby do Kanady se Rainsmithovi stanou mými poručníky a bezpečně mě složí na prahu Dívčí akademie slečny Bodycoteové.

„Poručníci!“ prohlásila Daffy, když odešli. „Spíš průvodci. To je přesnější slovo. Naše Flavia podniká Velkou cestu – to je k nevíře! Doufám, že si té šance vážíš, ty mrňavá potvoro. Teď bych si hromsky přála šlapat ve tvých plátěnkách.“

Hodila jsem po ní tenisovou raketu, která byla příhodně při ruce, ale netrefila jsem se.

Když jsem nyní šlapala po šikmé palubě Ryersonu Rainsmithovi v patách, uvažovala jsem o Daffy úplně jinak – a chyběla mi. Ona byla přinejmenším moje krev a mohla jsem jí vzdorovat, aniž by to nadělalo nějaké trvalé škody. Zatímco Ryerson Rainsmith si bude tuto chvíli pamatovat až do smrti. Ještě v době, kdy z něj nezůstane nic víc než seschlá hrouda na kolečkovém křesle, o tom bude vykládat svým smradlavým vnoučatům.

„A tam byla – tam jsem ji našel,“ bude jim líčit nakřáplým roztřeseným hlasem, „stála úplně na špičce přídě a o hlavu se jí rozbíjely vlny.“

Neřekl ani slovo, dokud jsme nesešli do podpalubí, kde jsme se kymáceli jako hrkavé loutky rozhoupanou chodbičkou k soukromé kajutě Rainsmithových. Podle všeho už zapomněl, že mi nařídil, ať se převléknu do suchého. Nebo se možná rozhodl doručit mě manželce zavlhlou.

„Dej na moji radu,“ pošeptal mi spiklenecky, jako by z nás najednou byli staří kamarádi. „Snaž se ji nevytočit.“

Než otevřel dveře, zaklepal na ně a gestem mě vyzval, ať jdu první.

Podle toho, jak se na mě Dorsey Rainsmithová podívala, jí mohl stejně dobře strčit před obličej kobru.

„Podívej se na sebe!“ vyhrkla. „No jenom se na sebe podívej!“

Tenhle pokyn dívky mého věku dostávají často a lidé, kteří ho pronášejí, se nejspíš nikdy nezamysleli nad tím, jak obtížné je takový rozkaz splnit.

Nepatrně jsem zašilhala, ale pokud si toho všimla, stejně nic nepochopila.

„Kde jsi byla?“ zeptala se.

„Venku,“ řekla jsem.

„Proč?“

„Kvůli čerstvému vzduchu.“

„Mohla jsi spadnout přes palubu. Na to jsi nepomyslela?“

„Ne,“ odpověděla jsem po pravdě. Taky mě mohl trefit do kebule padající albatros, ale to jsem nahlas neřekla.

Co to na té ženské bylo, že mi šla tak příšerně na nervy? Já jsem obecně velmi tolerantní člověk, ale Dorsey Rainsmithová v sobě měla něco, co mě prostě nepřestávalo dráždit.

Myslím, že to bylo tím, jak svého manžela scvrkla na míň než čárku.

Kdykoli chce být moje sestra Daffy obzvlášť jízlivá, používá slovo „servilní“. Ten výraz mohl prakticky vzniknout výhradně za tím účelem, aby popsal chování Ryersona Rainsmithe, kdykoli se ocitl v přítomnosti své ženy: podlézavé a úslužné, až se z toho jednomu zvedal žaludek.

Ohlédla jsem se po něm: stál ve dveřích kajuty, jako by se Dorsey bál a nechtělo se mu dovnitř. Naservíroval mě manželce tak, jako kočka nosí své paničce mrtvého ptáka. Očekával za odměnu pohlazení – nebo možná misku smetany.

Ale nedočkal se.

„Co s tebou budeme dělat?“ povzdechla si Dorsey, jako by jí na ramenou spočívala tíha celého britského impéria.

Udělala jsem to, co se ode mě očekávalo: pokrčila jsem rameny.

„Doktora Rainsmithe jsi velmi zklamala,“ oznámila mi, jako by tam vůbec nebyl. „A doktor Rainsmith zklamání nestrpí.“

Doktor Rainsmith? Představil se jako pan. Jako předseda správní rady Akademie slečny Bodycoteové bude nejspíš doktorem pedagogických věd, nebo možná teologie. No, já ho rozhodně nemíním oslovovat nějakými nadutými tituly.

„Běž do své kajuty a převleč se do suchého. A zůstaň tam, dokud pro tebe nepošleme.“

Běž do svého pokoje. Typická reakce člověka, který je s rozumem v koncích.

Šachmat. Aleluja. Vyhrála jsem.

Na celé čáře.

Druhý den ráno jsem právě stála na příďovém hrazení na pravoboku, mávala kloboukem do větru a zpívala si „Život na vlně oceánu“, abych se trochu rozveselila, když jsem koutkem oka zahlédla Ryersona Rainsmithe. Jakmile si mě všiml, udělal čelem vzad a vyrazil na záď.

Což víceméně udalo tón celému zbytku plavby.

O několik dní později, když jsme se blížili k přístavu v Halifaxu, mi Dorsey nakázala, ať si utřu nos. A takto jsem poprvé spatřila Nový svět.

Vylodili jsme se ve městě Québec. Kanadský celník v černém obleku a čapce se mě zeptal na účel návštěvy.

„Trestanecká kolonie,“ opáčila jsem. Povytáhl obočí, soucitně se podíval na Rainsmithovy a orazítkoval mi pas.

Teprve tehdy – právě v tu chvíli – jsem si uvědomila, jak daleko jsem od domova. Sama v cizí zemi.

Z nejasných důvodů jsem propukla v pláč.

„No tak, no tak,“ zamumlal Ryerson Rainsmith, ale nedíval se přitom na mě, nýbrž na celníka. Ta slova zněla jako „nho-tách, nho-tách“ a já si navzdory slzám uvědomila, že čím dále na západ se dostáváme, tím výrazněji zní jeho falešný britský přízvuk.

„Anglické holčičce se stýská po domově,“ prohlásil celník, klekl si a otřel mi oči obrovským bílým kapesníkem.

To od něj nevyžadovalo žádnou náročnou detektivní práci: naše pasy už viděl a věděl, že nejsem jejich dítě.

Co má tedy za lubem? Je tahle blízká osobní prohlídka součástí pátrání po pašovaném zboží?

Na okamžik jsem si pohrávala s myšlenkou, že bych mohla omdlít a poté se hlasitě dožadovat povzbuzujícího doušku z jedné ze šesti lahví ginu Gordon’s, které se – mezi jiným – ukrývaly pod falešným dnem lodního kufru Rainsmithových.

Neptejte se, jak jsem to věděla: v životě jsem udělala pár věcí, na které nejsem hrdá.

„Hlavu vzhůru!“ pobídl mě celník, zvedl mi prstem bradu a podíval se mi do očí. Potom se na Rainsmithovy usmál. „Mám doma jednu přesně takovou.“

O tom jsem dost pochybovala a přiměla jsem se k mdlému úsměvu.

Ale byla to hrozně nejapná poznámka! I kdyby měl doma stovku dcer plačících do stovky hedvábných kapesníků, co mi bylo po tom? Proč by mi na tom mělo záležet?

Na dospělosti mě kromě jiného děsil fakt, že dříve či později člověk připustí, aby se prosté logice postavila do cesty sentimentalita. Falešné city začnou ucpávat mechanismus jako nefiltrovaný med nalitý na drobná kolečka dokonale fungujících hodinek.

U dospělých ze svého okolí si toho všímám znovu a znovu. Když selže všechno ostatní, starý dobrý brekot je vždycky spolehlivě svede ze stopy. Nešlo jenom o instinkt: ne, bylo to něco víc. Nějak to souviselo s olejnatými chemickými esencemi, které vydává plačící lidská bytost: s nějakým supersenzorem v nose, který slouží k zaznamenávání změněných úrovní hormonů a proteinů v emocionálním pláči lidských bytostí – zejména žen.

Hodlala jsem sepsat o tomto fascinujícím tématu pojednání – Slzy a zkumavky –, leč musela jsem ten plán odložit, když mě bez okolků vyhnali z domova mých předků. Pouhá myšlenka na to, že jsem odříznutá od vynikající chemické laboratoře svého zesnulého strýčka Tarquina, od všech jejích nablýskaných křivulí, od rozkošného starého mikroskopu Leitz, od dlouhých řad lahviček s chemikáliemi a báječnými jedy, stačila, abych se zase rozplakala, takže jsem skončila přesně tam, kde jsem začala.

Právě v té tiché místnosti ozářené světlem, které dovnitř padalo vysokými tabulkovými okny, jsem se za pomoci strýčkových zápisníků a knihovny naučila chemii a tím jsem se navždy vydělila ze zbytku lidské rasy.

Nesejde na tom, že když jsem začínala, byla jsem ještě dítě. Teď mi bylo dvanáct a žonglování s tím, co strýček Tar jednou nazval „drobečky vesmíru“, mi šlo mimořádně dobře.

„Omlouvám se,“ řekla jsem. „Nechala jsem se přemoct. Promiňte.“

Kouzlo se porušilo. Chvíle pominula a my jsme se ocitli zpátky v chladném, tak chladném světě.

Celník se zvedl a chvatně se rozhlédl kolem, jako by si chtěl ověřit, že si jeho chvilkové slabosti nikdo nevšiml.

„Další!“ křikl a udělal na naše zavazadla křídou značky.

Zatímco Ryerson Rainsmith čekal u nádražní pokladny ve frontě na jízdenky, vzala jsem si z příhodně umístěného stojanu mapku a jízdní řád. Zjistila jsem, že Québec a Toronto dělí pět set mil: více než polovina vzdálenosti z jednoho konce Británie na druhý.

Cesta vlakem potrvá devět hodin a do Toronta dorazíme pozdě – v jedenáct hodin večer.

Dorsey Rainsmithová se vyzbrojila brožovaným románem z trafiky: detektivkou Má je pomsta od Mickeyho Spillanea. Pokusila se ji zamaskovat složeným výtiskem Montreal Gazette, ale stejně jsem zahlédla ilustraci na obálce: muž v trenčkotu a klobouku s měkkou krempou nesl v náručí mrtvolně vyhlížející blondýnku, která měla bílé hedvábné šaty vyhrnuté až někam k mandlím.

V názvu jsem poznala citát z Bible: citát, který jsem si párkrát sama potichu mumlala, zatímco jsem plánovala různé rafinované způsoby, jak svým sestrám uštědřit lekci. Na obálce byly také v šikmých pruzích reklamy na další autorovy knihy, například Já, porota a Rychlá je má zbraň.

Na těch názvech bylo něco neurčitě, byť hluboce uspokojivého, ale neměla jsem tušení, co by to mohlo být.

„Nastupovat!“ zavelel průvodčí.

Učila jsem se rychle. Doma v Anglii měly vlaky zřízence, zatímco autobusy a tramvaje průvodčí. Tady v Kanadě byl zřízenec průvodčí a vagony, kterým se říkalo vozy, byly vybaveny sedadly po obou stranách ústřední uličky, místo aby měly kupé, z nichž se vychází přímo na nástupiště.

Bylo to, jako bych usnula a probudila se jako Alenka v zemi za zrcadlem. Všechno bylo větší než doma a všichni jezdili po nesprávné straně ulice.

Dalo se snadno pochopit, proč se tomu říká Nový svět.

Vlak se dal konečně do pohybu a vyjeli jsme. Musela jsem sedět naproti Rainsmithovým, jako bych byla na lavici obžalovaných a čelila párku zakyslých starých soudců.

Asi tak po padesáti mílích blaženého ticha se Ryerson Rainsmith rozhodl, že se projeví pedagogicky. Rozložil železniční mapu a začal nahlas předčítat názvy měst, k nimž jsme se právě blížili. „Val-Alain, Villeroy… Parisville… St. Wenceslas…“

Potlačila jsem zívnutí.

Ale on mlel dál a dál, celou cestu přes St. Léonard de Nicolet, St. Perpétue, St. Cyrille, St. Germain, St. Eugene, St. Edward, St. Rosalie, St. Hyacinthe, St. Madeleine, St. Hilaire a St. Hubert po St. Lambert, až se mi z toho chtělo ječet. Chvilku jsem se snažila předstírat spánek, ale nepomohlo to. Prostě se ke mně naklonil a zalomcoval mi rukou, jako by byl teriér a já nějaký nebohý králík.

„Zeměpis by měl být zábavný, Flavie,“ řekl. „Proč se nemůžeš trochu zajímat?“

Dorsey celou dobu stěží vystrčila nos ze svého kapesního krváku. Vzhlédla jenom jednou, aby se zeptala: „Co znamená ‚mrsknout si to‘, Ryersone?“

Zbledl. Jeho obličej vypadal, jako by mozek sváděl souboj s mandlemi. „Malé džbánky, velká ouška,“ zasípal, poté co z kapsy u vesty vytáhl kapesník a otřel si tvář.

Dorsey se vrátila ke knize, jako by ho neslyšela nebo jí bylo zcela lhostejné, co říká.

Mohla jsem jí povědět, že to znamená spáchat sebevraždu, ale nestálo mi to za námahu.

Ryerson dál předčítal nahlas jména obcí, kterými jsme měli později projet, ale začal připojovat i vzdálenosti v mílích a časy příjezdu vyčtené z jízdního řádu.

V době, kdy jsme konečně dorazili na hlavní nádraží v Montrealu, ze mě byla blábolící hromádka sulcu.

Naštěstí jsme nepřestupovali jenom z jednoho vlaku do jiného, ale museli jsme se přesunout i na jiné nádraží, a můj samozvaný instruktor měl tudíž další čtyři hodiny tolik práce s ponižováním taxikářů a sekýrováním nádražních pokladních a nosičů, že si moje uši mohly odpočinout.

A potom, až příliš brzy, jsme už zase jeli.

„Jdi na západ, mladá ženo!“ chtělo se mi zakřičet.

Nemohla jsem se dočkat příjezdu do Toronta – ne že bych tolik toužila dosáhnout cíle své cesty, ale strašně jsem si přála konečně se zbavit toho chlapa, kterému jsem v duchu začala přezdívat Kafemlejnek.

S veškerým pohodlím – když si odmyslím Ryersona – jsme ujížděli podél široké řeky Svatého Vavřince, poseté tolika ostrůvky, kolik je na nebi hvězd. Na některých osaměle stály kamenné chaloupky, ve skvělé izolaci.

Na příští zastávce vyskočím z vlaku, rozhodla jsem se. Doplavu na jeden z těch skrytých ostrůvků a stane se ze mě moderní Robinson Crusoe. Kanada je divočina nad divočiny. Nikdy mě nenajdou.

„Podívej se tamhle, Flavie!“ vybídl mě Ryerson a ukázal na pevnost zbudovanou z čehosi, co vypadalo jako šedivý vápenec. „To je Kingstonská káznice.“

„A tam skončíš, jestli se nebudeš chovat slušně,“ utrousila Dorsey a zvedla pohled od svého rodokapsu.

Neměla jsem sebemenší ponětí, co je káznice, ale připadalo mi, že to slovo dokonale vystihuje mou momentální situaci, a na několik vzácných okamžiků jsem si představila, že se skrývám za vysokými hradbami té ponuré kamenné pevnosti, bezpečně mimo dosah Rainsmithových.

Hodiny se vlekly dál s řetězy na kotnících.

Za okénky vlaku ubíhala Kanada jako na roztočeném talíři gramofonu. Připadalo mi, že se skládá z pozoruhodného množství vody.

A pak se setmělo a já už v okně viděla jen odraz Rainsmithových. Dorsey usnula, krk měla bolestivě zkroucený, jako by visel z oprátky, a pusu dokořán, což vypadalo ohavně, ale nanejvýš uspokojivě.

Předstírala jsem, že je to vražedkyně Edith Thompsonová, jejíž poprava oběšením probíhala tak dramaticky, že to veřejného kata Johna Ellise údajně dohnalo k sebevraždě.

V koutku Dorseyiných úst se objevil pramínek slin a pohupoval se do rytmu kolébání vlaku jako akrobatický pavouk na pavučince. Zrovna jsem se snažila rozhodnout, jestli to kazí, nebo naopak zdůrazňuje efekt oběšence, když vtom mi Ryerson sáhnul na loket.

Málem jsem leknutím vyletěla z kůže.

„Za chvíli jsme v Torontu,“ zašeptal, aby nevyrušil spící manželku.

Nechtěl ji probudit o nic víc než já.

Obrátila jsem se k osvětleným oknům, která se nyní míhala v temnotě venku: k oknům, za nimiž tucty matek vařily v tuctech kuchyní, tucty otců si četly noviny v tuctech pohodlných ušáků, tucty dětí si psaly či kreslily u tuctů stolů a tu a tam se jako svíčka v pustině rozlévala osamělá modrošedá zář malé televizní obrazovky.

Všechno to bylo nevýslovně smutné.

Mohlo by se to ještě zhoršit?

(2)

V Torontu pršelo.

Nízká oblaka, kterým neony reklamních cedulí propůjčovaly narudlý odstín zanícených střev, se chmuřila nad vysokými hotely. Mokré dláždění se proměnilo v promáčenou sešívanou deku rozmazaných barev a tekoucích stružek. Ve vlhké tmě jiskřily tramvaje a noční vzduch byl ostrý štiplavým pachem jejich ozónu.

Dorsey Rainsmithová dosud nenabyla plného vědomí a pomžikávala na chodníku pod deštníkem, který nad ní manžel držel, jako by se právě probudila na neznámé a mimořádně nepříjemné planetě.

„Dneska večer není snadné sehnat taxík,“ prohodil její manžel, zatímco se rozhlížel sem a tam ulicí. „Určitě brzy nějaký přijede.“ Zběsile zamáchal rukama na osamělý vůz taxislužby, který projížděl po protější straně ulice, ale řidič si ho nevšímal a ve sprškách vody se hnal dál.

„Nechápu, proč pro nás nemohl přijet Merton,“ postěžovala si Dorsey.

„Umřela mu matka, Dodo,“ odpověděl Ryerson, protože na chvíli zapomněl, že jsem tam taky. „Nevzpomínáš si? Poslal nám telegram.“

„Ne,“ prohlásila a začala dramaticky trucovat.

Ryerson se zuřivě hryzal do spodního rtu. Jestli se během příštích dvou minut neobjeví nějaký taxík, bude nejspíš potřebovat stehy.

„Zítra objednám květiny,“ prohlásil. „Pro vás obě.“

Ježíšku na křížku! Že by to byla urážka? Nebo mě klame sluch?

Dorsey k němu pomalu obrátila ledový hadí pohled, ale právě v tu chvíli to šplouchlo a u obrubníku zastavil taxík.

„Vida! Tady ho máme,“ prohlásil Ryerson zvesela a zamnul si ruce – nebo jimi lomil, to se nedalo úplně poznat.

Rainsmithovi si vlezli dozadu a na mě zbylo místo vedle řidiče.

Ryerson mu sdělil svou domácí adresu.

„Na noc tě uložíme u nás, Flavie,“ oznámil. „Na příjezd do Akademie je už moc pozdě. Mají dávno po večerce.“

„Nic takového neuděláme,“ ohradila se jeho manželka. „Nemáme připravený pokoj pro hosty, a jelikož je Merton indisponovaný, nemůžu to v žádném případě sama zvládnout. Odvezte nás rovnou k Dívčí akademii slečny Bodycoteové. Probudíme je.“

A bylo rozhodnuto.

Ve zpětném zrcátku jsem viděla, jak Dorsey Rainsmithová syčí na manžela tichá, ale rozezlená slova. Ve světle pouličních lamp, které dovnitř dopadalo vodou zalitými okny, vypadal Ryersonův obličej, jako by se rozpouštěl.

Dívčí akademie slečny Bodycoteové se nacházela ve slepé uličce, která odbočovala z Danforthovy avenue.

Nevypadala ani trochu tak, jak jsem si ji představovala.

Obě strany ulice lemovaly vysoké domy natěsnané jeden na druhý, se zářícími, vítajícími okny. Ve tmě mezi nimi působila budova Akademie, tyčící se na vlastním pozemku, jako ohromný stín: vyšší, rozlehlejší – několik akrů kamenné temnoty zalité deštěm.

Později jsem se dozvěděla, že to kdysi býval klášter, ale ve chvíli, kdy Ryerson vztekle škubnul táhlem zvonku na něčem, co vypadalo jako domek pro vrátného, s jakousi gotickou brankou zapuštěnou do jedné strany klenuté vstupní brány, jsem o tom neměla tušení.

Pod dlouhým kamenným schodištěm vedoucím na ulici čekala Dorsey v taxíku, zatímco já stála na prahu vedle jejího manžela. Ryerson zabušil na těžká vrata pěstí.

„Otevřete,“ zakřičel do tmavých oken bez závěsů. „Tady předseda.“

„To by je mělo probrat,“ zamumlal si, skoro jako by mluvil pro sebe.

Kdesi uvnitř se objevilo matné světélko, jako by někdo zapálil svíčku.

Ryerson se na mě vítězoslavně podíval a mě napadlo, že bych mu možná měla zatleskat.

Po době, která mi připadala jako věčnost, ale ve skutečnosti netrvala nejspíš déle než půl minuty, pootevřelo dveře jakési zjevení v noční košili, tlustých brýlích a natáčkách.

„Ano?“ otázal se skřehotavý hlas a svíčka v cínovém držáku se přizvedla, aby ozářila a prozkoumala naše obličeje. Potom ta bytost zalapala po dechu. „Och! Moc se omlouvám, pane.“

„To je zcela v pořádku, Fitzgibbonová. Přivezl jsem to nové děvče.“

„Aha,“ pravilo zjevení a máchlo svíčkou v širokém oblouku naznačujícím, že máme vstoupit.

Budova připomínala rozlehlé mauzoleum dunící ozvěnou a všechny stěny měla poďobané špičatými malovanými výklenky a nikami. Některé měly tvar lastur a vypadaly, jako by kdysi poskytovaly útočiště náboženským sochám, nicméně bledí světci a panny byli vystěhováni a nahrazeni mosaznými podobiznami zakyslých kníratých dědků v kastorových kloboucích s rukama zastrčenýma do záňadří fraků.

Kromě toho jsem si stihla jen v rychlosti všimnout vydrhnutých dřevěných podlah a ústavních nátěrů, které přede mnou mizely všemi směry, než svíčka zhasla a my se ocitli v temnotě. Bylo to tam cítit jako v továrně na klavíry: dřevem, leštěnkou a štiplavým kovovým odérem, který připomínal napjaté struny a staré citrony.

„Zatraceně,“ zašeptal kdosi těsně vedle mého ucha.

Nehnutě jsme stáli v prostoru, o němž jsem soudila, že je to patrně vstupní hala, když vtom se náhle rozzářila elektrická světla a my tři jsme do toho jasu zaskočeně zamžikali.

Nad širokým schodištěm stála vysoká žena s rukou na vypínači. „Kdo je to, Fitzgibbonová?“ zeptala se hlasem naznačujícím, že se živí broskvemi a ocelí.

„Pan předseda, slečno. Přivezl to nové děvče.“

Začínala jsem se rozpalovat. Nehodlám tu jen tak postávat a nechat je, aby o mně mluvili jako o právě zakoupeném koštěti.

„Dobrý večer, slečno Fawlthorneová,“ pozdravila jsem a popošla o kousek dopředu. „Já jsem Flavia de Luce. Předpokládám, že jste mě očekávali.“

Jméno ředitelky jsem si přečetla v prospektu, který Akademie poslala otci. Mohla jsem pouze doufat, že žena na schodech je skutečně ředitelka, a ne nějaká posluha.

Pomalu sestoupila po schodišti a zářivě bílé vlasy jí obklopovaly hlavu jako sněžná svatozář. Na sobě měla černý kostým a bílou halenku. Pod krkem jí zářila velká rubínová brož, jako kapka čerstvé krve. Orlí nos a snědá pleť jí propůjčovaly vzhled pirátky, která vyměnila moře za kariéru ve školství.

Důkladně mě prozkoumala pohledem, od hlavy k patě.

S výsledkem byla patrně spokojená, protože nakonec prohlásila: „Doneste její věci.“

Fitzgibbonová otevřela dveře, kývla na taxikáře a za minutu se už v hale vršila moje zavazadla, zmáčená deštěm.

„Děkuju, pane doktore,“ obrátila se pak k Ryersonovi a víceméně ho tím propustila. „To od vás bylo velmi laskavé.“

Připadalo mi to jako vlažná chvála pro člověka, který mě dopravil přes Atlantik a pak přes půlku Kanady, ale možná to bylo tou pozdní hodinou.

Ryerson Rainsmith pouze přikývl, načež se vytratil a já zůstala sama se svými věznitelkami.

Slečna Fawlthorneová – teď už jsem si byla celkem jistá, že je to ona, protože mě neopravila – mě pomalu obešla kolem dokola. „Máš u sebe nebo ve svých zavazadlech nějaké cigarety či alkohol?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„No?“

„Ne, slečno Fawlthorneová,“ řekla jsem.

„Střelné zbraně?“ otázala se a pozorně se na mě dívala.

„Ne, slečno Fawlthorneová.“

„Tak tedy dobrá. Vítej v Dívčí akademii slečny Bodycoteové. Ráno tě nechám řádně zapsat. Odveďte ji do jejího pokoje, Fitzgibbonová.“

Po těch slovech zhasla elektrické světlo a splynula s temnotou.

Fitzgibbonová mezitím opět zapálila svíčku a uprostřed mihotavých stínů jsme vystoupaly po schodišti.

„Dali tě do Edith Cavellové,“ zaskřehotala nahoře, z nějakého tajemného záhybu noční košile vylovila svazek klíčů a otevřela dveře.

To jméno jsem okamžitě poznala. Pokoj byl pojmenován na počest hrdinky první světové války Edith Cavellové, britské zdravotní sestry, kterou zastřelila německá popravčí četa, protože pomáhala zajatcům uprchnout. Pomyslela jsem na slavná slova, která patřila k jejím posledním a já je viděla vyrytá u její sochy poblíž Trafalgarského náměstí v Londýně: „Vlastenectví nestačí. Nesmím v sobě chovat k nikomu žádnou nenávist či hořkost.“

V tu chvíli jsem se rozhodla vzít si ta slova za své osobní heslo. Nic by nemohlo být příhodnější.

Přinejmenším prozatím.

Fitzgibbonová postavila svícen na dřevěný psací stolek. „Až se připravíš na lůžko, sfoukni svíčku. Žádná elektřina – už je po večerce.“

„Můžu zapálit v krbu?“ zeptala jsem se. „Je mi docela zima.“

„Oheň je povolen až po pátém listopadu,“ opáčila. „To je tradice. A kromě toho, uhlí a dřevo znamenají peníze.“

A bez dalšího slova mě tam zanechala.

Samotnou.

Tu noc popisovat nebudu, stačí říct, že matrace byla zjevně naplněná rozdrceným kamením a že jsem spala spánkem zatracených.

Svíčku jsem nechala hořet. Byl to jediný zdroj tepla v místnosti.

Ráda bych řekla, že se mi zdálo o Jelením mlází, o otci, o Feely a Daffy, ale tak tomu nebylo. Místo toho se mi unavená mysl plnila obrazy rozbouřeného moře, vodních spršek a Dorsey Rainsmithové, která na sebe vzala podobu albatrosa, jenž se usadil na lodním koši lodi zmítané bouří a vřeštěl na mě pronikavým hlasem ptačí urážky.

Z neklidného spánku mě vytrhlo zjištění, že mi někdo sedí na hrudi a vztekle mě buší do hlavy a ramenou pěstičkami.

„Zrádkyně!“ vzlykal čísi hlas. „Ty špinavá ničemná prohnilá zrádkyně! Zrádkyně! Zrádkyně! Zrádkyně!“

Ještě ani vzdáleně nezačalo svítat a matné světlo pouliční lampy, které do pokoje pronikalo, bylo příliš slabé, abych jasně rozeznala, kdo to na mě útočí.

Sebrala jsem všechnu sílu a prudce do té postavy strčila.

Dotyčný vyhekl a pak se ozvalo bouchnutí, jak dopadl na podlahu.

„Co to u všech čertů vyvádíš?“ zeptala jsem se a popadla jsem ze stolku svícínek. Jako zbraň – v nouzi nejvyšší – to bylo lepší než nic. Skomírající plamínek se rozhořel.

Vetřelec se prudce nadechl. Znělo to překvapeně.

„Ty nejsi Pinkhamová!“ vyhrkl v šeru hlas.

„Ovšemže nejsem Pinkhamová. Jsem Flavia de Luce.“

Hlas se zajíkl. „De Luce? Ta nová holka?“

„Ano.“

„Ale do prkýnka dubovýho! Já jsem asi udělala hroznou botu.“

Ozvalo se zašustění a pak se rozsvítilo stropní světlo.

Do ostré záře tam „mžouravými zraky“, jak to vždycky popisovala Daffy, pomrkávala ta nejpozoruhodnější postavička, jakou jsem kdy viděla. Dlouhé ještěrčí nohy ve vytahaných černých vlněných punčochách trčely zpod tmavomodré sukně zválené školní uniformy. Její tělo – které působilo trochu jako dodatečný přívažek těch pozoruhodně dlouhých nohou do O – vypadalo jako rozplácnutá kulička těsta: nedbale vymodelovaná figurka z plastelíny.

„A co ty jsi k čertu zač?“ zeptala jsem se, abych získala nad situací kontrolu.

„Collingwoodová, P. A. To ‚P. A.‘ znamená Patricia Anne. Panečku, doufám, že ses na mě moc nenakrkla. Myslela jsem, že jsi Pinkhamová. Vážně! Zapomněla jsem, že ji přestěhovali k Bartonový do Laury Secordový, kvůli těm jejím nočním můrám. Zvláštní výjimka.“

„A co Pinkhamová provedla, že si zasloužila takhle zmydlit?“ Nehodlala jsem ji z toho nechat vyváznout lacino.

Collingwoodová zrudla. „To ti nemůžu prozradit. Zabila by mě.“

Upřela jsem na ni proslulé ledově modré zraky, kterými jsme my de Luceovi vyhlášení – ačkoli moje oči mají vlastně spíš nafialovělý odstín, obzvlášť když jsem vytočená.

„Vyklop to,“ vyzvala jsem ji, přizvedla výhrůžně svícínek a o krok k ní popošla. Koneckonců jsem teď byla v Severní Americe, v zemi George Rafta a Jamese Cagneyho – v zemi, kde všichni ocení, když mluvíte drsně a na rovinu.

Collingwoodová propukla v pláč.

„Ale no tak, dítě,“ zamumlala jsem.

Ale no tak, dítě? Moje uši nedokázaly uvěřit tomu, co mi padá z pusy. Pár hodin v Kanadě, a už jsem mluvila jako Humphrey Bogart. Že by to bylo něčím ve zdejším vzduchu?

„Práskla mě,“ řekla Collingwoodová a utřela si oči školní kravatou.

Oni tady fakt takhle mluví. Všechna ta odpoledne strávená s Daffy a Feely v hinleyském kině přece jen nebyla úplně promarněná, navzdory tomu, co tvrdil otec. Naučila jsem se tam svůj první cizí jazyk a naučila jsem se ho dobře.

„Práskla,“ opakovala jsem.

„Šéfce,“ upřesnila Collingwoodová a přikývla.

„Slečně Fawlthorneové?“

„My jí říkáme Katova milá. Ale nikdo nesmí vědět, že jsem ti to prozradila. Víš, ona dělá strašlivý věci.“

„Jako třeba?“

Collingwoodová se ohlédla přes obě ramena, než odpověděla. „Lidi se odsud ztrácejí,“ zašeptala, sevřela špičky prstů a pak je jako kouzelník jedním rychlým gestem rozevřela a ukázala prázdnou dlaň. „Puf! Prostě jen tak. Beze stopy.“

„To mě taháš za nos,“ prohlásila jsem.

„Vážně?“ opáčila a podívala se na mě obrovskýma vlhkýma očima. „Ale co Le Marchandová? Co Wentworthová? Co Brazenoseová?“

„Ty všechny přece určitě nemohly zmizet beze stopy,“ namítla jsem. „Někdo by si toho všimnul.“

„V tom to právě vězí!“ řekla Collingwoodová. „Nikdo si toho nevšimnul. Já jsem si dělala poznámky. Pinkhamová mě při tom přistihla. Vytrhla mi sešit z ruky a odnesla ho slečně Fawlthorneový.“

„Kdy se to stalo?“ zeptala jsem se.

„Včera večer. Myslíš, že mě teď zabijou?“

„Rozhodně ne,“ prohlásila jsem. „Takové věci lidi nedělají. Každopádně ne ve skutečném životě.“

Ačkoli jsem samozřejmě velmi dobře věděla, že to lidé dělají. A podle mých zkušeností častěji, než byste si mysleli.

„Víš to určitě?“ zeptala se Collingwoodová.

„Naprosto,“ zalhala jsem.

„Slib, že to nikomu nepovíš,“ zašeptala.

„Přísahám,“ řekla jsem a z nejasného důvodu jsem před sebou udělala do vzduchu znamení kříže.

Collingwoodová nakrčila čelo. „Ty jsi římská katolička?“ zeptala se.

„Proč?“ opáčila jsem, hlavně abych tím získala trochu času. Celkem vzato trefila hřebík na hlavičku. Ačkoli jsme navenek vystupovali jako praktikující anglikáni, my de Luceovi jsme římští katolíci už od doby, kdy Řím tvořilo jen něco málo víc než sedm malebných kopečků v italské divočině. Duše, jak říká Daffy, nebývá nutně tam, kde je srdce.

„Vlastně ano, jsem,“ přiznala jsem.

Collingwoodová hvízdla mezi zuby. „Já si to myslela! Doma v Niagaře-na-jezeře máme jedny sousedy – Connollyovy? – to jsou taky římští katolíci. Mávají prstama úplně stejně jako teď ty. To je znamení kříže, že jo? To mi prozradila Mary Grace Connollyová. Je to jako kouzlo. Donutila mě slíbit, že o tom nikomu nepovím. Ale poslouchej! Co děláš tady? Akademie je –“

„Já vím,“ přerušila jsem ji. „Tak vysoce anglikánská, že stačí jen kuchyňská stolička, aby se člověk vyškrábal do nebe.“

Kde jsem tohle slyšela? Za živého boha jsem si nedokázala vzpomenout. Že by mi to řekla teta Felicity? Otec určitě ne.

„Nesmíš to dát najevo,“ varovala mě Collingwoodová. „Stáhly by tě zaživa z kůže.“

„My katolíci jsme mučedníci už od vynálezu ohně,“ opáčila jsem. „Celkem jsme si na to zvykli.“

To byl děsně nafoukaný výrok, ale stejně jsem to řekla.

„Tvoje tajemství je u mě v bezpečí,“ prohlásila Collingwoodová a zašila si pusu neviditelnou jehlou s nití. „Nedostali by to ze mě ani párem koní.“

Ta poslední věta vyzněla jako „Meh-do-fai vy-tch se-me achi páuem kouí.“

„Není to žádné tajemství,“ sdělila jsem jí. „Vlastně jsme na to docela pyšní.“

V tu chvíli se ozvalo strašlivé zabušení na dveře: drtivé rány tak hlasité, že mi leknutím málem vypadla ledvina.