Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

CODE TO ZERO

Copyright © Ken Follett 2000

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2002

ISBN 978-80-242-8791-1

HISTORICKÁ POZNÁMKA: Vypuštění první americké družice Explorer I na oběžnou dráhu se původně plánovalo na středu 29. ledna 1958. Pozdě večer bylo s odvoláním na počasí odloženo na příští den. Pro pozorovatele na mysu Canaveral to byla záhada: na Floridě byl krásný slunečný den. Armáda však oznámila, že ve vysokých výškách je velmi silné proudění ovlivňující počasí.

Příštího večera bylo vypuštění družice opět odloženo a jako důvod bylo uvedeno totéž.

K pokusu se přistoupilo teprve v pátek 31. ledna.

Od svého založení v roce 1947… vydává Ústřední zpravodajská služba, CIA, miliony dolarů na rozsáhlý výzkumný program, jehož cílem je dostat obyčejné lidi za pomoci drog a dalších ezoterických metod pod úplnou kontrolu, ať chtějí, či nechtějí – aby na příkaz jednali, mluvili, odhalovali nejdůležitější tajemství a dokonce zapomínali.

John Marks,

Hledání „Mandžuského kandidáta“:

CIA a ovládání mysli, 1979

ČÁST PRVNÍ

5.00

Raketa Jupiter C stojí na odpalovací rampě komplexu 26 na mysu Canaveral. Kvůli utajení je zahalena obrovskými plachtami, které skrývají vše kromě koncové části – ta patří dobře známé armádní raketě Redstone. Jenže zakrytý zbytek je naprosto jedinečný…

Probudil se s úlekem.

Ještě hůř: byl vyděšený. Srdce mu bušilo, přerývaně dýchal a tělo měl ztuhlé. Bylo to jako zlý sen, až na to, že probuzení mu nepřineslo žádnou úlevu. Cítil, že se stalo něco hrozného, ale nevěděl co.

Otevřel oči. Slabé světlo ze sousední místnosti tlumeně osvětlovalo okolí, takže nejasně rozeznával jakési povědomé, ale pochmurné tvary. Kdesi nedaleko protékala v nádrži voda.

Pokusil se nabýt klidu. Polkl, začal pravidelně dýchat a zkusil souvisle přemýšlet. Ležel na tvrdé podlaze. Byla mu zima, všechno ho bolelo a měl jakousi kocovinu – bolest hlavy, sucho v ústech a pocit na zvracení.

Posadil se zpříma a roztřásl se úzkostí. Ucítil nepříjemný zápach mokré podlahy umyté silným dezinfekčním prostředkem. Rozeznal obrysy řady umývadel.

Byl na veřejném záchodě.

Pocítil zhnusení. Spal na podlaze pánského záchodu. Co se mu sakra přihodilo? Soustředil se. Byl oblečený, na sobě měl jakýsi svrchník a těžké boty, ale nějak cítil, že to není jeho oblečení. Panika ustupovala, ale nahrazoval ji hlubší strach, méně hysterický, avšak racionálnější. Přihodilo se mu něco moc zlého.

Potřeboval světlo.

Postavil se na nohy. Rozhlédl se kolem sebe, mžoural do tmy a odhadoval, kde asi jsou dveře. S pažemi nataženými dopředu – pro případ neviditelných překážek – se došoural ke zdi. Pak se posunoval bokem jako krab a rukama šmátral před sebou. Narazil na chladný sklovitý povrch a usoudil, že to je zrcadlo; potom nahmatal válec s ručníky a kovovou krabici – patrně mincovní automat. Konečky prstů se nakonec dotkly vypínače; rozsvítil.

Jasné světlo zaplavilo stěny obložené bílými dlaždicemi, betonovou podlahu a řadu záchodových kabin s otevřenými dveřmi. V koutě leželo něco, co vypadalo jako ranec starých hadrů. Zeptal se v duchu, jak se sem dostal. Usilovně se soustředil. Co se to včera v noci stalo? Nemohl si vzpomenout.

Hysterický strach se začal vracet, když si uvědomil, že si nemůže vzpomenout vůbec na nic.

Stiskl zuby, aby nevykřikl. Včera… předevčírem… nic. Jak se jmenuje? Nevěděl.

Obrátil se k řadě umyvadel. Nad nimi bylo dlouhé zrcadlo. V něm spatřil potrhle vypadajícího špinavého vagabunda v hadrech, s rozcuchanými vlasy, umolousaným obličejem a vytřeštěnýma očima. Okamžik na toho vandráka zíral, pak ho zasáhlo strašlivé poznání. Se zděšeným výkřikem ucukl a muž v zrcadle učinil totéž. Ten pobuda byl on sám. Další příliv paniky už nezvládl. Otevřel ústa a hlasem, který se třásl hrůzou, vykřikl: „Kdo jsem?“

Ranec starých hadrů se zahýbal. Převrátil se, objevil se obličej a otrávený hlas zamumlal: „Jsi vagan, Luku, zavři zobák.“

Jmenuje se Luke.

Byl za tu informaci dojemně vděčný. Jméno nebylo mnoho, ale aspoň o něco se mohl opřít. Upřel pohled na svého druha. Muž měl na sobě potrhaný tvídový plášť, převázaný v pase provazem. Umouněný mladý obličej vypadal vychytrale. Muž si promnul oči a zaskuhral: „Bolí mě palice.“

Luke se zeptal: „Kdo jsi?“

„Jsem Pete, ty pako, jsi snad slepej?“

„Já –“ Luke polkl, aby zadržel paniku. „Ztratil jsem paměť!“

„Vůbec se nedivím. Včera jsi vychlastal skoro celou flašku. Zázrak, že ti zůstal aspoň kousek rozumu.“ Olízl si rty.

„Málem jsem si toho vizoura ani nelíznul.“

Whisky by vysvětlovala tu kocovinu, pomyslel si Luke.

„Proč bych ale pil celou láhev?“

Pete se výsměšně zachechtal. „Nejpitomější otázka, jakou jsem kdy slyšel. Přece aby ses vožral!“

Luke se zděsil. Je opilecký pobuda, který spí na veřejných záchodech.

Umíral žízní. Sklonil se nad umyvadlem, pustil studenou vodu a napil se z kohoutku. Udělalo se mu lépe. Otřel si ústa a pak se přiměl, aby se znovu podíval do zrcadla.

Obličej teď byl klidnější. Nepříčetný výraz zmizel a v tváři se zračil údiv a zmatek. Odraz ukazoval téměř čtyřicetiletého, černovlasého muže s modrýma očima. Neměl vousy ani knír, jen neoholené tmavé strniště.

Obrátil se zpátky ke svému společníkovi. „Luke kdo?“ zeptal se. „Jaké mám příjmení?“

„Luke…něco, jak to mám sakra vědět?“

„Jak se mi tohle stalo? Jak dlouho se to táhne? Proč se to stalo?“

Pete se postavil. „Potřebuju se nasnídat,“ oznámil.

Luke si uvědomil, že má hlad. Napadlo ho, jestli má vůbec nějaké peníze. Prohledal kapsy svrchníku, saka, kalhot. Všechny byly prázdné. Neměl peníze, neměl peněženku, neměl ani kapesník. Žádný majetek, žádné vodítko k řešení záhady. „Mám dojem, že jsem švorc,“ konstatoval.

„To nemyslíš vážně,“ poznamenal posměšně Pete. „Pojď, jdeme.“ Vyklopýtal ze dveří.

Luke ho následoval.

Když vyšel na světlo, utrpěl další otřes. Byl v obrovském chrámu, prázdném a děsivě tichém. Na mramorové podlaze stály v řadách mahagonové lavice, jako kostelní lavice čekající na strašidelné církevní shromáždění. Na vysoké kamenné římse podepřené řadou sloupů kolem celé obrovské místnosti stáli jako strážci svatyně neskuteční bojovníci s přílbami a štíty. Vysoko nad jejich hlavami se klenul strop bohatě zdobený pozlacenými osmiúhelníky. Lukovi se mihla hlavou šílená myšlenka: posloužil za oběť při nějakém tajemném rituálu, a to ho připravilo o paměť.

Ohromeně se zeptal: „Co je to?“

„Union Station ve Washingtonu, D. C.,“ odpověděl Pete. V Lukově mozku to bleskově zapracovalo a vše začalo dávat smysl. S úlevou si všímal špíny na stěnách, žvýkačky zadupané do mramorové podlahy, obalů od cukrovinek a krabiček od cigaret poházených v koutech a cítil se jako blázen. Byl na obrovském nádraží, časně ráno, ještě než se zaplní cestujícími. A on se tak vyděsil – jako dítě, které si v tmavé ložnici představuje příšery.

Pete zamířil k vítěznému oblouku s označením Východ a Luke spěchal za ním.

Ozval se útočný hlas: „Hej! Hej, vy tam!“ Pete zabručel: „Ach jo.“ Zrychlil krok.

Přiběhl k nim obtloustlý muž sešněrovaný v železničářské uniformě a plný spravedlivého pobouření. „Kde se tu, vy povaleči, berete?“

Pete zabědoval: „Už mizíme, už mizíme.“

Luka pokořovalo, že ho tlustý zřízenec vyhazuje z nádraží. Muži nestačilo, aby se jich jenom zbavil. „Vy jste tady spali, co?“ dorážel a držel se jim v patách. „Víte dobře, že je to zakázaný.“

Luka rozzlobilo, že ho někdo poučuje jako školáka, i když tušil, že si to zasluhuje. On na tom zatraceném záchodě skutečně spal. Zdržel se ostré odpovědi a vykročil rychleji.

„Tohle není žádná noclehárna,“ soptil muž. „Zatracený vandráci, koukejte se vypařit!“ Šťouchl Luka do ramene.

Luke se prudce otočil a postavil se muži tváří v tvář. „Nesahejte na mě,“ ohradil se. Klidná hrozba ve vlastním hlase ho samotného překvapila. Zřízenec se zarazil. „Odcházíme, tak už nemusíte nic dělat ani říkat, jasné?“

Muž udělal dlouhý krok zpátky a vypadal vystrašeně. Pete uchopil Luka za paži. „Padáme.“

Luke se zastyděl. Ten chlap je přehnaně horlivý ňouma, ale Luke a Pete byli pobudové a železniční zřízenec měl právo je vyhodit. Luke ho neměl co zastrašovat.

Prošli pod velkolepým obloukem. Venku byla tma. Na kruhovém objezdu před nádražím parkovalo několik automobilů, ale ulice byly tiché. Zima pronikala do morku kostí a Luke si přitáhl roztrhané oblečení blíže k tělu. Ve Washingtonu bylo mrazivé zimní ráno, možná lednové či únorové.

Který je asi rok, blesklo mu hlavou.

Pete odbočil doleva, očividně věděl, kam jde. Luke ho následoval. „Kam jdeme?“ zeptal se.

„Vím o jednom kostelíku na Hlavní, kde nám dají zadara snídani, pokud ti nevadí, že si zapějeme pár kostelních hitů.“

„Umírám hlady. Odzpívám celé oratorium.“

Pete ho spolehlivě vedl klikatou cestou v chudší čtvrti. Město se ještě neprobudilo. Domy byly potemnělé, výlohy zatažené, špeluňky a novinové stánky stále ještě zavřené. Luke letmo pohlédl na okno nějaké ložnice zakryté lacinou roletou a představil si, jak uvnitř pod hromadou přikrývek spí muž a vedle něj hřeje manželka; pocítil bodnutí závisti. Zdálo se, že on sám patří sem ven, do společenství mužů a žen, kteří před svítáním vyrážejí do studených ulic, zatímco obyčejní lidé dál spí: patří k tomuhle muži v montérkách, který si to šine časně ráno do práce, k tomu mladému cyklistovi s tlustými rukavicemi a huňatou šálou, či k oné osamělé ženě, která si pokuřuje v jasně osvětleném autobusu.

Hlavou mu vířily úzkostné myšlenky. Jak dlouho už je opilcem? Pokusil se s tím už někdy přestat? Nemá nějaké příbuzné, kteří by mu mohli pomoct? Kde se seznámil s Petem? Kde sehnali chlast? Kde to vypili? Jenže Pete byl málomluvný a Luke krotil svou netrpělivost – doufal, že Pete třeba rozváže, až v sobě bude mít trochu jídla.

Došli k malému kostelu, který stál vzdorně mezi kinem a prodejnou tabáku. Vstoupili bočními dveřmi a pak se dali po schodech do suterénu. Luke se ocitl v dlouhé místnosti s nízkým stropem – krypta, pomyslel si. Na jednom konci spatřil pianino a malou kazatelnu, na druhém kuchyňský sporák. Uprostřed stály tři řady pracovních stolů s lavicemi. Seděli tam tři bezdomovci, u každého stolu jeden, a trpělivě civěli do prázdna. V kuchyňském koutě míchala zavalitá žena cosi ve velkém kastrolu. Šedovousý muž s kolárkem vedle ní zvedl oči od nápojového zásobníku s kávou a usmál se. „Pojďte dál, pojďte dál!“ pozval je radostně. „Jen pojďte do tepla.“ Luke si ho obezřele prohlížel a přemýšlel, jestli si nedělá legraci.

Skutečně tu bylo teplo, oproti zimnímu vzduchu venku až nedýchatelně dusno. Luke si rozepnul špinavý trenčkot. Pete pozdravil: „Dobrý ráno, otče Lonegane.“

Kněz se zeptal: „Už jste tu někdy byl? Zapomněl jsem, jak se jmenujete.“

„Já jsem Pete a tohle je Luke.“

„Petr a Lukáš, dva učedníci!“ Jeho dobrosrdečnost vypadala upřímně. „Na snídani jdete trochu brzo, ale je tu čerstvá káva.“

Luke přemýšlel, jak si Lonegan asi udržuje dobrou náladu, když musel vstávat takhle časně, aby připravil snídani pro místnost plnou strnulých povalečů.

Kněz nalil kávu do důkladných hrnků. „Mléko a cukr?“

Luke netušil, jestli má rád kávu s mlékem a cukrem. „Ano, děkuju,“ zkusil nazdařbůh. Přijal hrnek a usrkl kávy. Chutnala odporně smetanově a sladce. Usoudil, že normálně pije černou. Tišila mu však hlad, a tak ji rychle vypil.

„Za pár minut se pomodlíme,“ oznámil kněz. „Než skončíme, proslulá ovesná kaše paní Loneganové bude hotová.“ Luke usoudil, že jeho podezření bylo nedůstojné. Otec Lonegan byl to, čím se zdál být, a sice veselý chlapík, který rád pomáhá lidem.

Luke a Pete se posadili k hrubému stolu z prken a Luke si prohlédl svého druha. Až do této chvíle si všiml jen špinavého obličeje a roztrhaného oblečení. Teď viděl, že Pete postrádá všechny znaky alkoholika: neměl popraskané žilky, z obličeje se mu neloupaly šupiny suché kůže, neměl žádné šrámy ani podlitiny. Možná je příliš mladý – jen asi pětadvacetiletý, odhadoval Luke. Ale Pete byl poněkud znetvořený. Od pravého ucha až k bradě se mu táhlo obrovské tmavočervené mateřské znaménko. Zuby měl křivé a zažloutlé. V dobách, kdy se ještě staral o to, jak vypadá, si zřejmě nechal narůst tmavý knír, aby odvedl pozornost od nepěkných zubů. Luke v něm vycítil potlačovaný vztek. Vytušil, že Pete má vztek na celý svět, možná proto, že je tak ošklivý, možná z jiného důvodu. Patrně zastává teorii, podle níž Ameriku ničí nějaká skupina, kterou on nenávidí: čínští přistěhovalci, povýšení černoši nebo jakýsi stínový klub deseti zazobanců, kteří tajně ovládají trh s cennými papíry.

„Na co čučíš?“ zeptal se Pete.

Luke pokrčil rameny a neodpověděl. Na stole ležely noviny otevřené na křížovce a pahýl tužky. Luke letmo pohlédl na čtverečky, uchopil tužku a začal z nudy doplňovat odpovědi.

Dovnitř se nahrnuli další bezdomovci. Paní Loneganová vytáhla hromadu důkladných hlubokých talířů a spoustu lžic. Luke vyplnil celou křížovku až na „princ dánský“, šest písmen. Otec Lonegan mu pohlédl přes rameno na vyplněné čtverečky, překvapeně zvedl obočí a tiše prohodil k manželce: „Jaká škoda takového vynikajícího mozku!“

Luke vzápětí přišel na poslední slovo – HAMLET – a dopsal ho do křížovky. Pak se zadumal: Jak to, že to vím?

Rozložil noviny a podíval se na datum na první straně. Byla středa 29. ledna 1958. Jeho oko upoutal titulek AMERICKÁ KOSMICKÁ RAKETA ZŮSTÁVÁ NA ZEMI. Dál četl:

Mys Canaveral, úterý: Po četných technických problémech se americké vojenské námořnictvo dnes rozhodlo zrušit druhý pokus o vypuštění kosmické rakety Vanguard.

Rozhodnutí přichází dva měsíce poté, co první start Vanguardu skončil ponižující katastrofou, když raketa explodovala dvě vteřiny po odpálení.

Naděje Spojených států na vypuštění družice, která by se vyrovnala sovětskému Sputniku, se tak nyní upíná ke konkurenční armádní raketě Jupiter.

Z pianina zazněl hlasitý akord a Luke zvedl oči. Paní Loneganová hrála úvodní tóny dobře známé náboženské písně. Spolu s manželem začala zpívat „Ježíš, přítel náš“ a Luke se přidal, potěšený, že si to pamatuje.

Napadlo ho, že whisky na něj měla podivný účinek. Dokáže vyluštit křížovku a zazpívat náboženskou píseň, ale nezná jméno vlastní matky. Možná už pije celá léta a poničil si mozek. Přemýšlel, jak mohl dopustit, aby se něco takového stalo.

Když dozpívali, otec Lonegan přečetl pár veršů z bible a pak jim všem řekl, že mohou být spaseni. Tady ta skupina by skutečně potřebovala spasit, uvažoval Luke. On sám však zároveň netoužil ponechat svou spásu na Ježíšovi. Nejprve potřeboval zjistit, kdo vlastně je.

Kněz zaimprovizoval modlitbu, poděkovali za dary boží, seřadili se za sebou a paní Loneganová jim naservírovala teplou ovesnou kaši se sirupem. Luke snědl tři talíře. Cítil se pak mnohem lépe. Kocovina rychle mizela.

Netrpělivě se chtěl vrátit ke svým otázkám a přistoupil ke knězi. „Promiňte, neviděl jste mě tu už někdy? Ztratil jsem paměť.“

Lonegan se na něj pozorně zahleděl. „Víte, myslím si, že ne. Jenže já se každý týden setkám se stovkami lidí, a tak se můžu mýlit. Kolik je vám let?“

„Nevím,“ odpověděl Luke a cítil se jako blázen.

„Řekl bych, že vám je ke čtyřicítce. Moc dlouho takhle špatně nežijete. Takovýhle život zanechává na člověku stopy. Máte pružný krok, vaše pleť je pod špínou zdravá a pořád vám to myslí tak dobře, že dokážete vyluštit křížovku. Když teď přestanete pít, můžete zase vést normální život.“

Luka napadlo, kolikrát už asi kněz tohle říkal. „Pokusím se,“ slíbil.

„Kdybyste potřeboval pomoct, stačí říct.“ Jakýsi mladík, který vypadal jako mentálně postižený, vytrvale poklepával Loneganovi na rameno a ten se k němu s trpělivým úsměvem obrátil.

Luke se zeptal Peta. „Jak dlouho mě už znáš?“

„Nevím, nějakou dobu se tu už motáš.“

„Kde jsme strávili noc předevčírem?“

„Hele, co kdyby sis dal trochu relax? Paměť se ti dřív nebo později stejně vrátí.“

„Potřebuju zjistit, odkud jsem.“

Pete zaváhal. „Jestli něco potřebujem, tak je to pivo,“ odpověděl. „Pomůže nám myslet.“ Obrátil se ke dveřím.

Luke ho popadl za paži. „Já žádný pivo nechci,“ prohlásil rozhodně. Zdálo se, že Pete nechce, aby Luke pátral po své minulosti. Možná se bál, že ztratí kumpána. Tak to je tedy špatné. Luke má na práci důležitější věci než dělat Petovi společnost. „Vlastně si myslím,“ dodal, „že bych byl rád chvíli sám.“

„Co jsi? Greta Garbo?“

„Myslím to vážně.“

„Potřebuješ mě, abych se o tebe staral. Sám to nezvládneš. Vždyť si sakra ani nepamatuješ, kolik ti je roků!“

Pete měl v očích zoufalý výraz, ale Lukem to nepohnulo.

„Oceňuju tvou péči, ale ty mi nepomáháš zjistit, kdo jsem.“

Po chvíli Pete pokrčil rameny. „Dělej, jak umíš.“ Obrátil se znovu ke dveřím. „Třeba se uvidíme.“

„Třeba.“

Pete vyšel ven. Luke potřásl otci Loneganovi rukou. „Děkuju vám za všechno,“ rozloučil se.

„Doufám, že najdete to, co hledáte,“ popřál mu kněz.

Luke vyšel po schodech na ulici. Pete stál kus stranou a mluvil s mužem v zeleném gabardénovém plášti do deště – Luke si pomyslel, že nejspíš žebrá, aby měl na pivo. Vydal se opačným směrem a za prvním rohem odbočil.

Stále ještě byla tma. Luka zábly nohy a uvědomil si, že nemá ponožky. Začaly se na něj snášet sněhové vločky, ale spěchal dál. Po několika minutách zvolnil krok. Neměl důvod spěchat. Bylo jedno, jestli jde rychle nebo pomalu. Zastavil se a schoval se před sněhem v domovním vchodu.

Neměl kam jít.

6.00

Raketu ze tří stran obklopuje opěrný sloup, který ji drží v ocelovém objetí. Opěrný sloup, ve skutečnosti upravená vrtná věž, stojí na dvou soupravách kol, které se mohou pohybovat po širokorozchodných kolejích. Celá opěrná konstrukce je větší než obytný dům; před startem rakety vycouvá o sto metrů zpátky.

Elspeth se probudila plná strachu o Luka.

Chvíli ležela v posteli a srdce jí bušilo v obavách o muže, kterého miluje. Pak rozsvítila lampičku na nočním stolku a posadila se zpříma.

Výzdobu jejího motelového pokoje inspiroval kosmický výzkum. Stojací lampa měla tvar rakety a obrazy na stěnách znázorňovaly planety, srpky měsíce a orbitální dráhy na bláznivě neskutečné noční obloze. Starlite byl jedním z chumlu nových motelů, které vypučely mezi písečnými dunami v oblasti Cocoa Beach na Floridě, osm mil na jih od mysu Canaveral, aby se ubytoval příliv návštěvníků. Návrhář interiéru zřejmě považoval kosmické téma za vhodné, ale Elspeth se teď cítila, jako kdyby si vypůjčila pokoj desetiletého kluka.

Zvedla sluchátko telefonu a vytočila číslo kanceláře Anthonyho Carrolla ve Washingtonu, D. C. Telefon na druhém konci vyzváněl, ale nikdo ho nezvedal. Vytočila jeho číslo domů a výsledek byl tentýž. Nestalo se něco? Udělalo se jí slabo od strachu. Řekla si, že Anthony musí být na cestě do kanceláře. Zavolá znovu za půl hodiny. Cesta autem do práce mu nemůže trvat déle než třicet minut.

Když se sprchovala, vzpomínala, jací byli Luke a Anthony v době, kdy je poznala. Oba studovali před válkou na Harvardu a ona na Radcliffu. Chlapci byli v harvardském klubu Radost: Luke měl pěkný baryton a Anthony nádherný tenor. Elspeth byla sbormistryní radcliffského pěveckého sboru a zorganizovala společný koncert s klubem Radost.

Luke a Anthony byli nejlepší přátelé, ale byla to podivná dvojice. Oba byli vysocí a měli atletickou postavu, tím však podoba končila. Dívky z Radcliffu jim říkaly Kráska a Zvíře. Luke s vlnitými černými vlasy a elegantním oblečením byl Kráska. Anthony s velkým nosem a vystrčenou bradou nebyl hezký a vždycky vypadal, jako když má na sobě oblek někoho jiného, ale dívky přitahovala jeho energie a nadšení.

Elspeth se rychle osprchovala. V županu se posadila k toaletnímu stolku, aby se nalíčila. Hodinky položila vedle tužky na oči, aby věděla, kdy uplyne třicet minut.

Když poprvé mluvila s Lukem, seděla v županu u toaletního stolku. Bylo to při punčochovém nájezdu. Skupina chlapců z Harvardu, někteří opilí, vlezla jednou pozdě večer přízemním oknem do jejich koleje, aby zde získala punčochy a jiné trofeje. Nyní, téměř o dvacet let později, jí připadalo neuvěřitelné, že se spolu s ostatními dívkami nebála ničeho horšího, než že jim ukradnou spodní prádlo. Nebyl tehdy svět nevinnější?

Luke přišel náhodou do jejího pokoje. Studoval matematiku, stejně jako ona. Přestože měl na obličeji masku, poznala jeho oblečení – světlešedé irské tvídové sako s bílým kapesníkem s červenými puntíky v kapsičce na prsou. Když se s ní Luke ocitl o samotě, vypadal rozpačitě, jako kdyby si právě uvědomil, jakou to dělá pitomost. Usmála se, ukázala na prádelník a pobídla ho: „Horní šuple.“ Vzal si krásné bílé kalhotky s krajkou a Elspeth náhle pocítila lítost – byly drahé. Jenže příštího dne ji požádal o schůzku.

Snažila se soustředit na líčení. Dnes ráno to bylo obtížnější než jindy, protože špatně spala. Podkladový krém jí vyhladil tváře a lososově růžová rtěnka zjasnila ústa. Měla diplom v oboru matematika z Radcliffu, ale pořád se od ní očekávalo, že v práci bude vypadat jako manekýna.

Vykartáčovala si vlasy. Byly rezavohnědé a sestřižené podle módy: délka po bradu a vzadu stočené dospod. Rychle si oblékla zelenohnědě pruhované bavlněné šaty bez rukávů s širokým tmavohnědým koženým páskem.

Od chvíle, kdy se pokoušela dovolat k Anthonymu, uplynulo dvacet devět minut.

Aby nějak strávila poslední minutu, přemýšlela o čísle 29. Bylo to prvočíslo – nebylo možné ho dělit žádným jiným číslem než 1 – ale jinak příliš zajímavé nebylo. Jediné neobvyklé na něm bylo to, že 29 plus 2x2 bylo prvočíslo pro každou hodnotu x až do 28. Vypočítala tu řadu v hlavě: 29, 31, 37, 47, 61, 79, 101, 127…

Zvedla sluchátko a znovu vytočila číslo Anthonyho kanceláře.

Nikdo to nezvedl.

1941

Elspeth Twomeyováse do Luka zamilovala, jakmile ji poprvé políbil.

Většina chlapců z Harvardu neměla ani ponětí o tom, jak se líbá. Buď vám pohmoždili rty surovými mlaskavými polibky, nebo otevřeli ústa tak dokořán, že jste se cítily jako u zubaře. Když ji Luke pět minut před půlnocí líbal ve stínu na nádvoří před radcliffskou kolejí, byl vášnivý, ale zároveň něžný. Jeho rty se stále pohybovaly, nejen po jejích ústech, ale také po tvářích, očních víčkách a hrdle. Špička jeho jazyka jí jemně pátrala mezi rty a zdvořile žádala o svolení, aby směla vstoupit; Elspeth ani nepředstírala, že váhá. Když potom seděla ve svém pokoji, dívala se do zrcadla a šeptala vlastnímu obrazu: „Myslím, že ho miluju.“

Tohle se stalo před šesti měsíci a od té doby to cítila stále silněji. Nyní vídala Luka téměř každý den. Oba byli v posledním ročníku. Chodili spolu každý den na oběd nebo se spolu pár hodin učili. Společně trávili i skoro celé víkendy.

Radcliffské dívky se v posledním ročníku obvykle zasnoubily s chlapcem z Harvardu či s mladým učitelem. V létě se vdávaly, odjížděly na dlouhé líbánky a po návratu se stěhovaly do nového bytu. Začaly pracovat a asi tak za rok měly první dítě.

Jenže Luke o manželství nikdy nemluvil.

Teď seděli v zadním boxu Flanaganova baru a ona se dívala, jak se Luke pře s Bernem Rothstenem, postgraduálním studentem s bujným černým knírem a protřelým výrazem. Lukovi neustále padaly černé vlasy do očí a on si je oním důvěrně známým pohybem levé ruky opět odhrnoval. Až bude starší a bude zastávat odpovědné místo, bude si vlasy něčím mazat, aby mu držely nahoře, a pak už nebude zdaleka tak sexy, napadlo Elspeth.

Bern byl komunista, stejně jako mnoho harvardských studentů a profesorů. „Tvůj táta je bankéř,“ vykládal pohrdavě Lukovi. „Ty budeš taky bankéř. Samozřejmě považuješ kapitalismus za skvělou věc.“

Elspeth viděla, jak Lukovi rudne hrdlo. O Lukovu otci nedávno psali v časopisu Time jako o jednom z deseti mužů, kteří se od dob hospodářské deprese stali milionáři. Tušila však, že Luke nerudne kvůli tomu, že je bohaté dítě, ale protože má rád svou rodinu a naznačená kritika otce v něm budí odpor. Rozhněvala se a pobouřeně vybuchla: „Nesoudíme lidi podle jejich rodičů, Berne!“

Luke namítl: „Být bankéřem je stejně čestné povolání. Bankéři pomáhají lidem, aby mohli začít podnikat, a vytvářejí pracovní příležitosti.“

„Jako to dělali v devětadvacátým roce.“

„Dělají chyby. Někdy pomáhají nesprávným lidem. Vojáci taky dělají chyby – střílejí nesprávné lidi – ale já tě neobviňuju, že jsi vrah.“

Teď bylo na Bernovi, aby se zatvářil ukřivděně. Bojoval ve španělské občanské válce – byl o tři či čtyři roky starší než oni – a Elspeth teď vytušila, že si připomíná nějakou tragickou chybu.

Luke dodal: „Je to stejně jedno, já bankéřem být nechci.“ Bernova nevkusná dívka Peg se se zájmem předklonila.

Stejně jako Bern prosazovala vášnivě své názory, ale postrádala jeho uštěpačný jazyk. „A čím tedy, prosím tě?“

„Vědcem.“

„V jakém oboru?“

Luke ukázal nahoru. „Chci zkoumat prostor mimo naši planetu.“

Bern se posměšně zachechtal. „Kosmické rakety! Klukovské představy.“

Elspeth opět přispěchala Lukovi na obranu. „Nech toho, Berne, nevíš, o čem mluvíš.“ Bernovým hlavním studijním oborem byla francouzská literatura.

Luka se však výsměch zřejmě nijak nedotkl. Možná byl zvyklý, že se lidé jeho snu vysmívají. „Myslím, že nás to čeká,“ odpověděl klidně. „A povím ti ještě něco. Jsem přesvědčený, že za našeho života udělá pro obyčejné lidi víc věda než komunismus.“

Elspeth sebou škubla. Milovala Luka, ale cítila, že je naivní, pokud jde o politiku. „To je příliš zjednodušené,“ namítla. „Užitek z vědy se omezuje na privilegovanou elitu.“

„To vůbec není pravda,“ zavrtěl hlavou Luke. „Parníky usnadňují život námořníkům i transatlantickým pasažérům.“ Bern poznamenal: „Byl jsi někdy ve strojovně zaoceánského parníku?“

„Ano, a nikdo tam neumíral na kurděje.“

Na stůl padl stín vysoké postavy. „Dětičky, jestlipak jste už dost staré na to, abyste pily alkoholické nápoje na veřejnosti?“ Byl to Anthony Carroll v modrém seržovém obleku, který vypadal, jako kdyby se v něm vyspal. S ním přišel někdo tak oslnivě krásný, že se Elspeth nezdržela a překvapeně něco zamumlala. Byla to malá dívka drobné postavy, elegantně oblečená do krátkého červeného saka a volné černé sukně; pod červenou čepičkou se štítkem jí vykukovaly černé kudrnaté vlasy. „Seznamte se s Billií Josephsonovou,“ představil ji Anthony.

Bern Rothsten se jí zeptal: „Nejsi židovka?“

Takhle přímá otázka ji poplašila. „Ano, jsem.“

„Takže Anthonyho si vzít můžeš, ale vstoupit do jeho společenskýho klubu nemůžeš.“

Anthony protestoval: „V žádným společenským klubu nejsem.“

„Ale budeš, Anthony, budeš,“ ujistil ho Bern.

Luke vstal, aby si s dívkou potřásl rukou, strčil přitom nohou do stolu a převrhl sklenici. Takhle neohrabaný obyčejně nebýval a Elspeth si s nelibostí všimla, že ho slečna Josephsonová okamžitě zaujala. „Jsem překvapený,“ přiznal se a věnoval jí svůj nejkrásnější úsměv. „Když Anthony říkal, že jde na rande s Billií, představoval jsem si někoho s postavou zápasníka a aspoň sto osmdesát vysokého.“

Billie se vesele zasmála a vklouzla do boxu vedle Luka.

„Jmenuji se Bilha,“ vysvětlovala. „Je to biblické jméno. Bilha byla služka Ráchel a matka Danova. Já jsem ale vyrostla v Dallasu, kde mi říkali Billie-Jo.“

Anthony se posadil vedle Elspeth a tiše se zeptal: „Že je hezká?“

Zrovna hezká Billie není, pomyslela si Elspeth. Měla úzký obličej s ostrým nosem a velkýma, pronikavýma tmavohnědýma očima. Obdivuhodně krásný byl však celek: červená rtěnka, úhel nasazení čepičky, texaský přízvuk a její celková vitalita. Zatímco vyprávěla Lukovi nějakou historku o dnešních Texasanech, smála se, mračila se a pantomimicky předváděla všemožné emoce. „Je to kočka,“ pochválila ji Elspeth Anthonymu. „Nechápu, proč jsem si jí nevšimla už dřív.“

„Pořád pracuje, na večírky skoro nechodí.“

„Jak ses s ní tedy seznámil?“

„Zahlídl jsem ji ve Foggově muzeu. Měla na sobě zelený plášť s mosaznými knoflíky a na hlavě baret. Napadlo mě, že vypadá jako vojáček, kterýho děti právě vytáhly z krabice.“

Billie není žádná dětská hračka, pomyslela si Elspeth. Je nebezpečnější. Billie se zasmála čemusi, co řekl Luke, a plácla ho do paže, jako by ho chtěla pokárat. To gesto bylo koketní, usoudila Elspeth a popudilo ji to. Přerušila je a zeptala se Billie: „Hodláš dneska přetáhnout večerku?“

Radcliffské dívky měly být každý den do deseti večer zpátky na koleji. Mohly dostat povolení, že smějí zůstat venku déle, ale musely se zapsat do knihy a uvést podrobně, kam hodlají jít a kdy se vrátí, přičemž doba návratu se kontrolovala. Byly to však bystré dívky a složité předpisy je pouze inspirovaly k důmyslným podvodům. Billie odpověděla: „Jámám dneska strávit noc s tetou, která mě přijela navštívit a ubytovala se v apartmá v Ritzu. Co sis vymyslela ty?“

„Nic jsem si nevymýšlela, mně stačí okno v přízemí, které bude otevřené celou noc.“

Billie přitlumila hlas. „Jenže budu u nějakých Anthonyho přátel ve Fenway.“

Anthony vypadal rozpačitě. „Matčini známí – mají velký byt,“ vysvětloval Elspeth. „Nekoukej na mě tak staromódně, jsou to děsně slušný lidi.“

„To doufám,“ přikývla upjatě Elspeth a uspokojilo ji, když viděla, jak se Billie červená. Obrátila se k Lukovi a zeptala se: „Zlato, v kolik máme to kino?“

Pohlédl na hodinky. „Musíme jít,“ uvědomil si.

Luke si na víkend vypůjčil auto. Byl to dvousedadlový kabriolet Ford A, deset let starý vůz, který vedle aerodynamicky tvarovaných automobilů ze začátku čtyřicátých let vypadal beznadějně zastarale.

Luke řídil staré auto zručně a očividně ho to bavilo. Jeli do Bostonu. Elspeth se v duchu tázala, jestli nebyla na Billii příliš jízlivá. Možná trošku, usoudila, ale brečet kvůli tomu nebude.

Šli se podívat na nejnovější film Alfreda Hitchcocka Podezření do Loewova státního kina. Ve tmě Luke objal Elspeth paží kolem ramen a ona si položila hlavu na jeho rameno. Litovala, že si vybrali film o katastrofickém manželství.

Kolem půlnoci se vrátili do Cambridge a zaparkovali u Memorial Drive s výhledem na řeku Charles a nedaleké loděnice. Auto nemělo topení a Elspeth si zvedla kožešinový límec pláště a opřela se o Luka, aby se zahřála.

Povídali si o filmu. Elspeth si myslela, že ve skutečném životě by postavu Joan Fontaine, ušlápnuté dívky vychované bezvýraznými rodiči, nikdy nepřitahoval takový ničema, jakého hrál Cary Grant. Luke nesouhlasil: „Jenže právě proto se do něj zamilovala – protože byl nebezpečný.“

„Nebezpeční lidé jsou přitažliví?“

„Přesně tak.“

Elspeth se od něj odvrátila a zahleděla se na odraz měsíce na neklidné vodní hladině. Billie Josephsonová je nebezpečná, blesklo jí hlavou.

Luke vycítil její rozladěnost a změnil téma hovoru. „Dneska odpoledne mi profesor Davies říkal, že bych mohl pokračovat v diplomovém studiu přímo tady na Harvardu, kdybych chtěl.“

„Proč o tom mluvil?“

„Zmínil jsem se mu, že doufám, že se dostanu na Columbii. Řekl: ‚Proč? Zůstaň tady!‘ Vysvětlil jsem mu, že naše rodina žije v New Yorku, a on se ušklíbl: ‚Rodina. Pchá!‘ Takhle. Jako by ze mě nemohl být dobrý matematik, když mi záleží na tom, abych vídal sestřičku.“

Luke byl nejstarší ze čtyř dětí. Jeho matka byla Francouzka. Otec ji poznal na konci první světové války v Paříži. Elspeth věděla, že Luke má rád své dva dospívající bratry a úplně slepě miluje jedenáctiletou sestřičku. „Profesor Davies je starý mládenec,“ podotkla. „Žije jenom pro svou práci.“

„Uvažovala jsi o diplomovém studiu?“

Elspeth se málem zastavilo srdce. „Měla bych?“ Nežádá ji, aby šla na Columbii s ním?

„Jsi lepší matematička než většina kluků na Harvardu.“

„Vždycky jsem chtěla pracovat na ministerstvu zahraničí.“

„To by znamenalo žít ve Washingtonu.“

Elspeth si byla jistá, že Luke tento rozhovor neplánoval. Pouze přemýšlel nahlas. Tohle je pro muže typické, bez sebemenší uvážlivosti mluví o věcech, které ovlivňují celý jejich život. Jenže ho patrně ohromilo, že by se mohli odstěhovat do různých měst. Řešení tohoto dilematu mu musí být stejně zřejmé, jako je jí, pomyslela si šťastně.

„Byla jsi někdy zamilovaná?“ zeptal se náhle. Uvědomil si, že je to nečekané, a dodal: „Je to velmi osobní otázka. Nemám právo se na to ptát.“

„To je v pořádku,“ odpověděla. Kdykoli chtěl mluvit o lásce, byla pro. „Abych řekla pravdu, už jsem byla zamilovaná.“ Pozorovala v měsíčním svitu jeho tvář a s uspokojením zahlédla, jak se v ní mihl stín nelibosti. „Když mi bylo sedmnáct, byla v chicagských ocelárnách velká stávka. V té době jsem se hodně zajímala o politiku. Šla jsem tam pomáhat jako dobrovolnice, nosila jsem vzkazy a vařila kafe. Pracovala jsem pro jednoho mladíka, který to organizoval – jmenoval se Jack Largo – a zamilovala jsem se do něj.“

„A on do tebe?“

„Proboha, ne. Bylo mu pětadvacet, mě považoval za dítě. Byl ke mně laskavý a roztomilý, ale tak se choval ke každému.“ Zaváhala. „Jednou mě ale políbil.“ Přemýšlela, jestli to má Lukovi říct, ale cítila potřebu dostat to ze sebe. „Byli jsme spolu v zadní místnosti, balili jsme letáky do krabic a já jsem řekla něco, co ho rozesmálo, už si ani nevzpomínám, co to bylo. ‚Jsi poklad, Ellie,‘ řekl – patřil k těm lidem, kteří všechna jména zkracují, tobě by určitě říkal Lu. Pak mi dal pusu, přímo na rty. Radostí jsem málem umřela. Jenže on dál balil letáky, jako by se nic nestalo.“

„Já si myslím, že se do tebe zamiloval.“

„Možná.“

„Jsi s ním pořád ve styku?“ Zavrtěla hlavou. „Zemřel.“

„Tak mladý!“

„Zabili ho.“ Potlačila náhlé slzy. Nechtěla, aby si Luke myslel, že stále ještě miluje Jackovu památku. „Ocelárny najaly dva bývalé policajty, ti si na něj počkali v postranní uličce a ubili ho železnými tyčemi.“

„Bože můj!“ Luke na ni vytřeštěně zíral.

„Všichni věděli, kdo to udělal, ale nikoho nezatkli.“

Vzal ji za ruku. „Četl jsem o takových věcech v novinách, ale vždycky mi to připadalo neskutečné.“

„Skutečnost taková je. Ocelárny musejí pracovat. Každého, kdo se postaví do cesty, je třeba zlikvidovat.“

„Mluvíš, jako kdyby průmysl nebyl o nic lepší než organizovaný zločin.“

„Velký rozdíl nevidím. Ale už se do toho nemíchám. Tamto mi stačilo.“ Luke začal mluvit o lásce a ona tak hloupě převedla rozhovor k politice. Vrátila se zpátky. „A co ty?“ zeptala se. „Byl jsi někdy zamilovaný?“

„Nejsem si jistý,“ odpověděl váhavě. „Myslím, že nevím, co je to láska.“ Byla to typická klukovská odpověď. Pak ji políbil a jí se ulevilo.

Ráda se ho dotýkala konečky prstů, když se líbali, hladila mu uši, bradu, vlasy, krk. Každou chvíli přestal a zadíval se na ni, zkoumal ji s lehkým úsměvem a ona si připomněla, jak Hamletova Ofélie říká: „V mou tvář se začet, zostra, jako kreslíř.“ Pak ji opět políbil. Pomyšlení, že ji má tolik rád, jí dělalo moc dobře.

Po chvíli se od ní odtáhl a těžce si povzdechl. „Nechápu, jak se lidé v manželství můžou nudit,“ poznamenal. „Nikdy nemusí přestat.“

Tahle slova o manželství se jí líbila. „Přestanou asi kvůli dětem,“ zasmála se.

„Chceš mít někdy děti?“

Pocítila, jak se jí zrychlil dech. Na co se jí to ptá? „Ovšem že chci.“

„Já bych chtěl čtyři.“

Jako měli jeho rodiče. „Kluky nebo holky?“

„Půl na půl.“

Nastala odmlka. Elspeth se bála promluvit. Mlčení se prodlužovalo. Nakonec se k ní obrátil s vážnou tváří. „Jak by se ti to líbilo? Mít čtyři děti?“

Tohle byla přihrávka, na kterou čekala. Blaženě se usmála. „Kdyby byly tvoje, byla bych šťastná.“

Znovu ji políbil.

Brzo se příliš ochladilo, než aby tam mohli dál zůstat, a tak se neochotně vydali na cestu zpátky k radcliffské koleji.

Když projížděli přes Harvard Square, zamávala na ně z chodníku jakási postava. „Není to Anthony?“ podivil se nevěřícně Luke.

Elspeth viděla, že to je on. Billie byla s ním.

Luke zastavil a Anthony přistoupil k oknu. „Jsem rád, že jsem tě zahlídnul,“ řekl. „Potřebuju, abys pro mě něco udělal.“

Billie stála za Anthonym, třásla se ve studené noci a vypadala navztekaně. „Kde se tady berete?“ zeptala se Elspeth Anthonyho.

„Nějak se to všechno zvrtlo. Ti známí ve Fenway na víkend odjeli – museli poplést datum. Billie nemá kam jít.“

Elspeth si vzpomněla, že Billie lhala o tom, kde bude trávit noc. Teď se nemohla na kolej vrátit, protože by se přišlo na její podvod.

„Vzal jsem ji k nám.“ Měl na mysli kolej Cambridge House, kde s Lukem bydleli. „Myslel jsem, že by se mohla vyspat v našem pokoji, Luke a já bychom strávili noc v knihovně.“

Elspeth se neudržela: „Ty ses zbláznil.“

Luke se vmísil: „Tohle jsme už udělali. Co se tedy stalo?“

„Viděli nás.“

„Ach ne!“ vykřikla Elspeth. Být objevena v pokoji na chlapecké koleji, zejména v noci, se kvalifikuje jako vážný přestupek, za který mohou být oba zúčastnění z univerzity vyloučeni.

Luke se zeptal: „Kdo vás viděl?“

„Geoff Pidgeon a celá banda kluků.“

„Hm, Geoff je oukej, ale kdo byl s ním?“

„Nevím to určitě. Byla už dost tma a oni byli všichni opilí. Ráno si s nimi promluvím.“

Luke přikývl. „Co budete teď dělat?“

„Billie má bratrance v Newportu na Rhode Islandu,“ odpověděl Anthony. „Zavezl bys ji tam?“

„Cože?“ vykřikla Elspeth. „Vždyť je to odsud osmdesát kilometrů!“

„Tak to bude trvat hodinku nebo dvě,“ poznamenal přezíravě Anthony. „Co říkáš, Luku?“

„Samozřejmě,“ přikývl Luke.

Elspeth věděla, že bude souhlasit. Pomoc příteli, bez ohledu na nepříjemnosti, byla pro něj věc cti. Ona však stejně zuřila.

„Tak díky,“ prohodil Anthony ledabyle.

„Bez problému,“ ujistil ho Luke. „Vlastně je tu problém. Tohle auto je pro dva.“

Elspeth otevřela dveře a vystoupila. „Račte se posadit,“ zavrčela. Styděla se za svou rozmrzelost. Od Luka je správné, že zachraňuje přítele z průšvihu. Jenže nesnesla pomyšlení, že stráví dvě hodiny v tomhle malém autě se sexy Billií Josephsonovou.

Luke vycítil její špatnou náladu a vyzval ji: „Elspeth, posaď se zase. Napřed tě zavezu domů.“

Snažila se vypadat vlídně. „Není třeba,“ odpověděla. „Anthony mě může doprovodit ke koleji. A Billie vypadá, že každou chvíli umrzne.“

„Tak jo, když ti to nevadí,“ přitakal Luke. Elspeth zalitovala, že Luke souhlasí tak rychle.

Billie políbila Elspeth na tvář. „Nevím, jak ti mám poděkovat,“ zamumlala. Nastoupila do auta a zavřela dveře, aniž se s Anthonym rozloučila.

Luke zamával a odjel.

Anthony a Elspeth stáli a dívali se, jak auto mizí ve tmě.

„Doprčic,“ procedila skrz zuby Elspeth.

6.30

Na boku bílé rakety je obrovským černým písmem napsáno „UE“. Je to jednoduchá šifra –

– tudíž UE je raketa číslo 29. Smyslem šifry je neposkytnout nápovědu, pokud jde o počet vyrobených raket.

Do studeného města se vkradlo denní světlo. Muži a ženy vycházeli z domů, mhouřili oči a svírali rty před řezavým větrem a spěchali šedými ulicemi za teplem, za jasným světlem kanceláří, obchodů, hotelů a restaurací, kde pracovali. Luke žádný cíl neměl: každá ulice je stejně dobrá jako kterákoli jiná, když žádná z nich mu nic neříká. Napadlo ho, že třeba zahne za roh a v náhlém záblesku poznání zjistí, že je na důvěrně známém místě – v ulici, kde vyrůstal, nebo před domem, kde pracoval. Jenže každý roh mu přinášel zklamání.

Světla přibývalo a Luke si začal pozorně prohlížet lidi, které potkával. Některý z nich může být jeho otec, sestra či dokonce syn. Stále doufal, že mu třeba někdo z nich pohlédne do očí, zastaví se, obejme ho a zeptá se ho: „Luku, co se ti stalo? Pojď se mnou domů, pomůžu ti!“ Příbuzní však na něj také mohou chladně pohlédnout, odvrátit se a jít dál. Třeba provedl něco, čím celou rodinu urazil. A co když má příbuzné v jiném městě?

Začal tušit, že nebude mít štěstí. Žádný kolemjdoucí ho s radostnými výkřiky neobejme a ulici, kde bydlel, také náhle nepozná. Pouze chodit sem tam a fantazírovat o štěstí není žádná strategie. Potřeboval nějaký plán. Musí přece existovat nějaký způsob, jak odhalit vlastní totožnost.

Napadlo ho, jestli třeba není mezi pohřešovanými. Pociťoval jistotu, že existuje seznam s popisem takových osob. Kdo ale má ten seznam? Musí to být policie.

Matně si vzpomínal, že před pár minutami procházel kolem policejní stanice. Otočil se na podpatku a chtěl se vrátit. Narazil přitom do mladíka v olivově zeleném gabardénovém plášti do deště. Měl pocit, že toho muže už někdy viděl. Pohlédli si do očí a Luke se okamžik těšil naději, že ho muž pozná, ale ten se jen rozpačitě odvrátil a šel dál.

Luke spolkl zklamání a pokusil se jít stejnou cestou zpátky. Bylo to obtížné, neboť předtím odbočoval a přecházel ulice, jak ho napadlo. Dříve či později však musí na policejní stanici narazit.

Za chůze se snažil vyvodit nějaké informace o sobě. Pozoroval vysokého muže s plstěným kloboukem, který si zapálil cigaretu a s chutí dlouze vdechl dým; on sám po tabáku ani trochu netoužil. Vytušil, že je nekuřák. Když se díval na auta, věděl, že živé, nízko posazené modely, které se mu líbí, jsou nové. Usoudil, že má rád rychlé vozy, a nepochyboval o tom, že umí řídit. Znal také výrobce a značky většiny automobilů v ulicích. Tato informace mu v paměti zůstala, stejně jako schopnost mluvit anglicky.

Když zahlédl svůj odraz ve skle výlohy, spatřil bezdomovce neurčitého věku. Když se však zadíval na kolemjdoucí, dokázal odhadnout, jestli jim je dvacet, třicet, čtyřicet let, či jestli jsou starší. Rovněž zjistil, že lidi automaticky dělí na starší nebo mladší, než je on sám. Přemýšlel dál a uvědomil si, že lidé kolem dvacítky mu připadají mladší, zatímco lidé přes čtyřicet starší; on sám musí tudíž být někde mezi tím.

Tato nicotná vítězství nad amnézií mu poskytovala pocit nesmírného triumfu.

Ale úplně zabloudil. Ocitl se v laciné ulici plné druhořadých krámů a znechuceně se díval na výlohy s podřadným oblečením a použitým nábytkem a na obchody s potravinami, kde přijímali stravenky. Rázem se zastavil a ohlédl se zpátky, protože nevěděl, co má dělat. Třicet metrů za sebou spatřil znovu muže v gabardénovém plášti do deště; díval se na televizi ve výloze.

Luke se zamračil a pomyslel si: „Nesleduje mě?“

Muž, který někoho sleduje, bývá vždycky sám, málokdy má aktovku nebo nákupní tašku a spíš se zdá, že se jen tak poflakuje, než aby kráčel se zřejmým cílem. Muž v olivovém plášti tomuto popisu odpovídal.

Tohle se dá snadno prověřit.

Luke došel ke konci domovního bloku, přešel ulici a vracel se po druhé straně zpátky. Když došel úplně nakonec, postavil se na obrubník a rozhlédl se na obě strany. Olivový plášť byl třicet metrů za ním. Luke opět přešel. Aby zmírnil podezření, pečlivě si prohlížel dveře, kolem kterých procházel, jako kdyby hledal nějaké domovní číslo. Vrátil se až k místu, odkud vyšel.

Plášť do deště ho následoval.

Pro Luka to byla záhada, ale srdce mu v naději poskočilo. Muž, který ho sleduje, musí o něm něco vědět – možná dokonce zná jeho totožnost.

Aby měl jistotu, že je sledován, potřebuje jet nějakým vozidlem, a tak sledovatele donutit, aby učinil totéž.

Navzdory vzrušení se chladný pozorovatel kdesi vzadu v jeho mozku zeptal: „Jak je možné, že víš, jak přesně prověřit, zda tě někdo sleduje?“ Ten způsob mu naskočil do hlavy okamžitě. Nezabýval se nějakou utajovanou činností, než se z něj stal pobuda?

O tom bude přemýšlet později. Teď potřeboval jízdné na autobus. V kapsách roztrhaného oblečení nebylo nic; musel za alkohol utratit poslední cent. To ale nebyl problém. Peníze jsou všude: v kapsách kolemjdoucích, v obchodech, taxíkách i domech.

Začal pohlížet na své okolí jiným pohledem. Viděl novinové stánky, které lze vyloupit, kabelky, které lze vytrhnout z ruky, a kapsy nachystané, aby se do nich hmátlo. Letmo pohlédl do kavárny, kde nějaký muž stál za pultem a číšnice obsluhovala boxy. Tady to bude stejně dobré jako kdekoli jinde.

Očima přejel stolky, zda tam neleží spropitné, ale tak snadné to zase nebude. Přistoupil k pultu. Z rádia se ozývaly zprávy. „Raketoví odborníci prohlašují, že Amerika má poslední šanci, jak se vyrovnat Rusům v závodech o ovládnutí kosmického prostoru.“ Muž za pultem připravoval espreso; z nablýskaného přístroje stoupala pára a lahodná vůně uchvátila Lukův nos.

Co asi říká bezdomovec? „Nezbyla vám nějaká stará houska?“ zeptal se.

„Vypadni odsud!“ obořil se na něj muž. „A ať už tě tu nevidím.“

Luke uvažoval o tom, že přeskočí pult a otevře pokladnu, ale připadalo mu to přehnané, když potřeboval jen na autobus. Pak spatřil to, co potřebuje. Vedle zásuvky na peníze stála plechovka s proříznutým otvorem ve víčku. Nálepka na ní ukazovala dítě s nápisem „Pamatuj na ty, kdo nevidí“. Luke se postavil tak, aby tělem zaclonil plechovku zákazníkům a číšnici. Teď potřeboval jen rozptýlit mužovu pozornost.

„Dáte mi deseťák?“ zeptal se.

Muž odpověděl: „Tak ty chceš, abych tě vyrazil!“ Odložil konvici, až to zazvonilo, a otřel si ruce do zástěry. Aby se dostal ven, musel se shýbnout pod pult, a na okamžik ztratil Luka z dohledu.

V tu chvíli Luke sebral kasičku a strčil ji pod kabát. Zklamalo ho, jak je lehká, ale maličko zarachtala, takže prázdná nebude.

Muž popadl Luka za límec a rychle ho hnal z kavárny. Luke se nevzpíral, dokud ho u dveří muž nekopl bolestivě do zadku. Luke zapomněl, co udělal, a blesku rychle se otočil, připravený k zápasu. Muž náhle vypadal vyděšeně a couvl dovnitř.

Luke si položil otázku, jaký má důvod k rozčilování. Přišel žebrat, a když mu řekli, aby zmizel, neodešel. Dobře, ten kopanec byl zbytečný, ale zasloužil si ho – ukradl peníze pro slepé děti!

Přesto mu dalo velkou námahu, aby spolkl svou hrdost, obrátil se a vytratil se jako pes se staženým ocasem.

Zašel do postranní uličky, našel ostrý kámen a hněvivě zaútočil na plechovku. Za chvíli ji rozkřápl. Odhadl, že uvnitř jsou asi dva nebo tři dolary, převážně v pencích. Dal je do kapsy kabátu a vrátil se na hlavní ulici. Děkoval nebesům za dobročinnost a v duchu slíbil, že věnuje slepcům tři dolary – jestli se někdy vrátí k řádnému životu.

Tak dobře, napomenul se v duchu, třicet dolarů.

Muž v olivovém pršiplášti stál u stánku s novinami a četl nějaký časopis.

O několik metrů dál zastavil autobus. Luke neměl ani ponětí, kam jede, ale na tom nezáleželo. Nastoupil. Řidič si ho zamračeně prohlédl, ale nevyhodil ho. „Chci jet tři zastávky,“ řekl Luke.

„Nesejde na tom, kam chcete jet, jízdné je sedmnáct centů, pokud nemáte permanentku.“

Zaplatil částí drobných, které ukradl.

Třeba ho nikdo nesleduje. Když přecházel do zadní části autobusu, znepokojeně se podíval z okna. Muž v plášti do deště odcházel s časopisem pod paží. Luke se zachmuřil. Ten muž by se měl snažit zastavit taxík. Takže ho asi nesledoval. Luke pocítil zklamání.

Autobus se rozjel a Luke se posadil.

Znovu přemýšlel, jak je možné, že tohle všechno zná. Musel mít výcvik pro práci v utajení. Ale proč? Nebyl policajtem? Možná to nějak souviselo s válkou. Věděl, že byla válka. Amerika bojovala v Evropě proti Němcům a v Tichomoří proti Japoncům. Nemohl si však vzpomenout, jestli v té válce byl.

Na třetí zastávce z autobusu vystoupil s hrstkou dalších cestujících. Rozhlédl se po ulici. Žádný taxík na dohled nebyl a po muži v olivovém plášti do deště ani památky. Zatímco váhal, všiml si, že jeden z cestujících, kteří vystoupili z autobusu s ním, se zastavil v domovních dveřích a zašmátral po kapsách. Luke ho pozoroval, jak si zapaluje cigaretu a s chutí vdechuje dlouhý doušek kouře.

Byl to vysoký muž s šedivým plstěným kloboukem. Luke si uvědomil, že ho už někde viděl.

7.00

Startovací plocha je jednoduchá ocelová deska na čtyřech nohách. Uprostřed je otvor, kterým prochází proud spalin z trysek raketového motoru. Kónický deflektor pod ním vychyluje proud spalin horizontálně.

Anthony Carroll jel po Constitution Avenue pět let starým Cadillakem Eldorado, který patřil jeho matce. Vypůjčil si ho před rokem, aby se od rodičů z Virginie dovezl do Washingtonu, a už se nedostal k tomu, aby ho vrátil. Matka si nejspíš koupila jiné auto.

Zastavil na parkovišti před budovou Q v Abecedě, což byla řada kasárensky vypadajících budov, spěšně postavených za války nedaleko Lincolnova památníku. Nedalo se na ně koukat, to bylo mimo diskusi, ale jemu se tam líbilo, protože převážnou část války strávil právě zde, v Úřadu strategických služeb, což byl předchůdce CIA. To byly zlaté časy, kdy si tajné služby mohly dělat více méně cokoli a nemusely se zodpovídat nikomu kromě prezidenta.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ