Obsah

CUTSCÉNA

0000

0001

0002

0003

0004

0005

0006

0007

0008

0009

0010

0011

0012

0013

0014

0015

0016

0017

0018

0019

0020

0021

0022

0023

0024

0025

0026

0027

0028

0029

0030

POKRAČOVÁNÍ?

P O D Ě K O V Á N Í

READY PLAYER TWO

Ernest Cline

READY PLAYER TWO

LASER

Přeložila Naděžda Funioková

READY PLAYER TWO

Copyright © 2020 by Dark All Day, Inc.

Translation © Naděžda Funioková, 2023

ISBN 978-80-242-8648-8

Pro Maureen O’Keefe Clineovou

a její jmenovkyni

Maureen O’Keefe Aptowiczovou

CUTSCÉNA

Poté co jsem vyhrál Hallidayovu soutěž, jsem zůstal offline celých devět dní – můj nový osobní rekord.

Když jsem se konečně zase nalogoval na svůj účet v OASIS, seděl jsem v rohové kanceláři na nejvyšším poschodí mrakodrapu GSS v centru Columbusu ve státě Ohio, připraven chopit se role jednoho ze čtyř nových vlastníků společnosti. Zbylí tři byli ještě pořád roztroušení po celém světě. Šótó se vrátil domů do Japonska, aby převzal řízení divize GSS Hokkaidó. Aech si užívala delší dovolenou v Senegalu, zemi, o jejíž návštěvě snila celý život, protože odtamtud pocházeli její předci. A Samantha odletěla do Vancouveru, aby si sbalila věci a rozloučila se s babičkou Evelyn. Sem do Columbusu se neměla vrátit dřív než za další čtyři dny, což mi připadalo jako věčnost. Potřeboval jsem se do našeho opětovného shledání něčím zabavit, a tak jsem se rozhodl zase se nalogovat do OASIS a vyzkoušet pár nových superuživatelských funkcí a možností, kterými teď můj avatar disponoval.

Vlezl jsem si do svého zbrusu nového, supermoderního imerzního simulátoru Habashaw OIR-9400, nasadil jsem si vizor, navlékl haptické rukavice a spustil přihlašovací sekvenci. Můj avatar se objevil přesně tam, kde jsem se naposledy odhlásil, na planetě Chthonia, před branami hradu Anorak. Přesně jak jsem očekával, shromáždily se v okolí tisícovky dalších avatarů a všichni trpělivě čekali na můj příchod. Podle titulků newsfeedů tam někteří z nich tábořili celý týden – od chvíle, kdy jsem je vzkřísil po naší monumentální bitvě proti Sixerům.

Mým prvním oficiálním krokem ve funkci spoluvlastníka GSS bylo, že jsem jen pár hodin po ukončení bojů pověřil naše adminy, aby obnovili avatary těchto hrdinských uživatelů a spolu s nimi veškeré položky, kredity a úrovně, o něž přišli. Usoudil jsem, že je to to nejmenší, co můžeme udělat, abychom jim oplatili jejich pomoc, a Samantha, Aech a Šótó se mnou souhlasili. Bylo to první rozhodnutí, o kterém jsme jako noví vlastníci společnosti hlasovali.

Jakmile mě avataři poblíž zahlédli, vyrazili ke mně a během chvíle mě obklopili ze všech stran. Aby mě dav neumačkal, teleportoval jsem se do nitra hradu, do Anorakovy studovny – místnosti v nejvyšší věži, kam jsem díky Anorakovu hábitu, který jsem teď nosil, mohl vstoupit jen já sám. Obsidiánově černé roucho obdařilo mého avatara božskou mocí, kterou do té doby disponoval pouze Hallidayův avatar.

Rozhlédl jsem se po přeplněné studovně. Tady mě zhruba před týdnem Anorak prohlásil vítězem Hallidayovy soutěže, a jednou provždy mi tím změnil život.

Pohled mi padl na obraz černého draka, který visel na zdi. Pod ním stál bohatě zdobený křišťálový podstavec a na něm kalich posázený drahokamy. A v kalichu si hověl předmět, jehož hledáním jsem strávil tolik let: Hallidayovo stříbrné velikonoční vejce.

Přistoupil jsem blíž, abych si ho mohl znovu obdivně prohlédnout, a tehdy jsem si všiml něčeho zvláštního – jakéhosi nápisu na jinak neposkvrněném povrchu skořápky. Nápisu, jenž tam rozhodně nebyl, když jsem vejce viděl před devíti dny naposledy.

Do místnosti nemohl vstoupit žádný jiný avatar, nikdo tedy neměl možnost s vejcem manipulovat. Existoval proto jen jediný způsob, jak se tam ten nápis mohl dostat. Halliday to vejce osobně naprogramoval tak, aby se na jeho skořápce jen tak zničehonic objevil. Možná se vyloupl hned potom, co mi Anorak předal svůj hábit, a já byl zkrátka jen příliš roztěkaný, než abych si toho všiml.

Sehnul jsem se a ten nápis jsem si přečetl: GSS – 13. poschodí – trezor č. 42–8675309.

V tu chvíli jsem cítil srdeční pulz až někde v uších. Okamžitě jsem se odhlásil z OASIS a vylezl ze simulátoru. Vyběhl jsem ze své nové kanceláře, prohnal se po chodbě a naskočil do prvního výtahu, který byl k dispozici. Půl tuctu zaměstnanců GSS v kabině se vyhýbalo přímému očnímu kontaktu. Tipnul bych si, co se jim asi tak v tu chvíli honilo hlavou, nejspíš si pobrukovali spolu s The Who, že tenhle novej šéf bude stejně divnej jako ten starej.

Zdvořile jsem jim pokývl na pozdrav a stiskl tlačítko „13“. Podle interaktivní orientační tabule téhle budovy se ve třináctém poschodí nalézal archiv GSS. No jasně, že ho Halliday umístil právě tam. V jeho oblíbeném televizním seriálu Max Headroom ukrývá Network 23 na třináctém poschodí svou výzkumnou a vývojovou laboratoř. Třinácté patro se navíc jmenoval starý sci-fi film o virtuální realitě, uvedený do kin v roce 1999, bezprostředně po Matrixu a eXistenZ.

Když jsem vystoupil z výtahu, ozbrojení strážní u bezpečnostního stanoviště se okamžitě postavili do pozoru. Jeden z nich mi oskenoval sítnice kvůli ověření totožnosti, i když to vlastně byla jen formalita, a pak mě doprovodil obrněnými dveřmi za bezpečnostním stanovištěm do bludiště jasně osvětlených chodeb. Konečně jsme dorazili do rozlehlé místnosti, jejíž zdi lemovaly tucty očíslovaných dvířek, vypadalo to jako fakt hodně velké bezpečnostní schránky v bance.

Poděkoval jsem strážnému, řekl mu, že může odejít, a sám jsem se rozhlédl po těch dvířkách. Bylo to tam: číslo 42. Další z Hallidayových vtípků – podle jednoho z jeho oblíbených románů, Stopařova průvodce Galaxií, bylo číslo 42 „odpovědí na základní otázku života, vesmíru a vůbec“.

Pár vteřin jsem tam jen tak stál a připomínal si, že nesmím zapomenout dýchat. Pak jsem do klávesnice ovládacího panelu vedle dvířek trezoru vyťukal sedmimístnou řadu číslic z nápisu na vejci: 8-6-7-5-3-0-9, kombinaci, jejíž zapamatování nemohlo činit potíže žádnému své cti dbalému gunterovi. Kdo by neznal písničku od skupiny Tommy Tutone Jenny, mám tvoje číslo. Potřebuju, abys byla mou…

Zámek s hlasitým cvaknutím povolil, dveře se otevřely a ukázalo se nitro krychlově tvarovaného trezoru – kde dřepělo velké stříbrné vejce. Vypadalo úplně stejně jako to virtuální, vystavené v Anorakově studovně, až na to, že na skořápce tohohle vejce žádný nápis nebyl.

Otřel jsem si zpocené dlaně o stehna – fakt bych ho nechtěl upustit –, vyndal jsem to vejce a postavil ho na ocelový stůl ve středu místnosti. Spodek byl něčím zatížený, takže se chvilku kývalo, než našlo zcela rovnovážnou polohu – jako hračky Weeble pro mrňata. (Weeble se kýve, ale nespadne.) Když jsem se sklonil, abych to vejce prozkoumal podrobněji, všiml jsem si poblíž špičky malého oválného skenovacího snímače, zarovnaného se zaobleným povrchem. Přitiskl jsem na snímač palec, vejce se rozskočilo a svrchní polovina připevněná na pantech se odklopila.

Uvnitř ležel na vytvarovaném modrém sametovém podkladu jakýsi zvláštní headset.

Zvedl jsem jej a obracel v rukou. Zařízení mělo segmentovaný centrální hřbet, který měl zřejmě sahat od čela nositele až k jeho šíji, a po obou stranách z něj vybíhalo celkem deset kovových pásků ve tvaru písmene C. Každý ten pásek tvořily vzájemně propojené zatažitelné články a každý z těch článků měl na vnitřní straně řadu kruhových senzorů. Díky tomu byla celá sestava senzorů přizpůsobitelná, takže mohla přilehnout na hlavy všech možných tvarů a velikostí. Od základny headsetu se táhl dlouhý optický kabel zakončený připojením na standardní OASIS rozhraní.

Předtím mi srdce bušilo jako zběsilé, zato teď se téměř zastavilo. Jednalo se o nějaký nový druh periferního zařízení OASIS – naprosto nepodobný čemukoli, co jsem viděl kdy dřív, a o celé světelné roky vyspělejší.

Vejce vydalo krátké elektronické pípnutí a já se po něm ohlédl. Přes vizor mi přejel červený záblesk, když mrňavý sítnicový skener podruhé ověřil moji totožnost. Pak se sám od sebe zapnul malý monitor zabudovaný v otevřeném víku vejce a na pár vteřin se objevilo logo GSS, které vzápětí nahradil vrásčitý obličej Jamese Donovana Hallidaye. Soudě podle očividného stáří a přepadlých rysů pořídil tuhle videonahrávku krátce před svou smrtí. Navzdory svému vzezření však k nahrání tohoto vzkazu nepoužil OASIS avatara jako v případě Anorakovy výzvy. Z jakéhosi důvodu se tentokrát rozhodl objevit naživo, v brutálním, nemilosrdném světle reality.

„Zařízení, které právě držíš v rukou, je OASIS neurální interface, zkráceně ONI.“ Pronesl to jako ou-en-aj. „Je to první plně funkční neinvazivní neurální rozhraní na světě. Umožňuje uživateli OASIS vnímat zrakem, sluchem, čichem, chutí i hmatem virtuální prostředí svého avatara prostřednictvím signálů přenášených přímo do mozkové kůry. Sady senzorů v headsetu navíc monitorují a interpretují mozkovou aktivitu nositele a umožňují mu ovládat OASIS avatara stejně jako své fyzické tělo – jednoduše myslí.“

„No to mě poser,“ zašeptal jsem bezděčně.

„A to je jenom začátek,“ pokračoval Halliday, jako by mě slyšel. „ONI headset je možné použít i k nahrávání zážitků nositele v reálném světě. Veškeré smyslové vjemy přijímané mozkem se digitalizují a ukládají ve formě souboru s koncovkou .oni (tečka-ou-en-aj) na externí disk připojený k headsetu. Jakmile se tento soubor nahraje do OASIS, celý zážitek je možné znovu přehrát a prožít, ať už osobou, která záznam pořídila, nebo kterýmkoli jiným uživatelem ONI, s nímž se dotyčný rozhodne soubor sdílet.“

Halliday ze sebe vymáčkl chabý úsměv.

„Jinak řečeno, ONI ti umožňuje prožít okamžiky životů jiných lidí. Vidět svět jejich očima, slyšet jejich ušima, čichat jejich nosem, chutnat jejich jazykem a osahat si ho skrz jejich kůži.“ Halliday věcně pokývl do kamery. „ONI je nejmocnější komunikační nástroj, jaký kdy lidstvo vynalezlo. A nejspíš je i poslední, který kdy budeme potřebovat vynalézt.“ Poklepal si na čelo. „Odteď se můžeme napojit přímo na toho starého troubu tady uvnitř.“

Slyšel jsem jeho slova, ale nedařilo se mi je zpracovat. Mluvil Halliday vážně? Nebo trpěl při pořizování nahrávky nějakými bludy, ztratil kontakt s realitou, když vstoupil do finálního stadia své choroby? Technologie, kterou popisoval, byla věčným námětem science fiction. Jistě, miliony fyzicky hendikepovaných lidí využívaly neurální rozhraní každodenně, pomáhalo jim vidět, slyšet nebo hýbat ochrnutými končetinami. Jenže těchhle lékařských zázraků se stále dalo dosáhnout pouze tak, že jste pacientovi vyřízli do lebky díru a zavedli mu implantáty a elektrody přímo do mozku.

Myšlenka headsetu s neurálním rozhraním, který by vám umožnil nahrávat, přehrávat a/nebo simulovat kompletní smyslové zážitky lidských bytostí, se objevila v dlouhé řadě Hallidayových oblíbených sci-fi románů, televizních seriálů a filmů. Byl tu SimStim – fiktivní technologie Simulované stimulace, kterou předjímal William Gibson v románu Neuromancer. Podobná technologie zaznamenávající osobní zážitky se objevila i ve dvou filmech, jež Halliday obzvlášť zbožňoval, v Brainstormu a Zvláštních dnech.

Pokud ONI opravdu zvládlo všechno to, co Halliday tvrdil, znamenalo by to, že znovu dokázal nemožné. Čirou silou vůle a svou inteligencí opětovně proměnil vědeckou fantastiku ve vědecký fakt, aniž by se nějak zvlášť ohlížel na dlouhodobé důsledky.

Zaujalo mě i jméno, které Halliday pro svůj vynález vybral. Už jsem viděl dost anime, abych věděl, že oni je japonský výraz pro obřího rohatého démona z hlubin pekelných.

„Software a veškerá dokumentace k ONI už byly zaslány e-mailem na tvůj soukromý OASIS účet,“ pokračoval Halliday. „Spolu s kompletním schématem headsetu a modely pro 3D tisk, které jsou nezbytné k výrobě dalších kusů.“

Halliday se na moment odmlčel a zadíval se do kamery, než znovu promluvil.

„Jakmile otestuješ ONI sám na sobě, nejspíš ti dojde – stejně jako to došlo mně –, že tenhle vynález má moc drasticky proměnit povahu lidské existence. Myslím, že by lidstvu mohl pomoct. Ale taky by mohl situaci ještě zhoršit. Všechno to bude pravděpodobně záviset na načasování. Proto jsem osud tohoto vynálezu svěřil do rukou tobě, svému dědici. Ty musíš rozhodnout, kdy – a pokud vůbec – bude svět na tuto technologii připraven.“

Jeho křehké tělo se roztřáslo prudkým záchvatem kašle. Pak se sípavě nadechl a ještě naposledy se chopil slova.

„Dopřej si na to rozhodnutí tolik času, kolik bude potřeba,“ řekl. „A nenech se od nikoho popohánět. Jakmile se Pandořina skříňka jednou otevře, už ji nelze znovu zavřít. Takže… vol moudře.“

Zlehka do kamery zamával na rozloučenou. Pak nahrávka skončila, na monitoru se objevila zpráva VIDEOZÁZNAM VYMAZÁN a hned nato se přístroj sám vypnul.

Dlouho jsem tam jen tak seděl. Mohlo by jít o nějaký posmrtný kanadský žertík? Protože druhá možnost nedávala na pohled vůbec žádný smysl. Jestli ONI vážně dokázalo všechno to, co říkal, pak by to byl nejmocnější komunikační nástroj, jaký kdy kdo vynalezl. Proč by ho tedy držel v tajnosti? Proč by si ho jednoduše nenechal patentovat a nevypustil ho do světa?

Znovu jsem se zadíval na ten headset. Celých osm let ležel zamčený v trezoru a jen trpělivě vyčkával, až ho najdu. Když jsem jej teď konečně držel v rukou, mohl jsem udělat pouze jedinou věc.

Uložil jsem headset zpátky do vejce, popadl ho, otočil se na patě a opustil archiv. Původně jsem měl v plánu dojít k výtahu klidným a důstojným krokem, jenže sebeovládání vyprchalo během pár vteřin a já se rozběhl tak rychle, jak jen mě mé nohy dokázaly nést.

Zaměstnancům, na které jsem narazil, když jsem pospíchal zpátky do nejvyššího poschodí, se naskytl pohled na nového šéfa s pološíleným výrazem v očích, jak zuřivě sprintuje posvátnými chodbami Gregarious Simulation Systems a v náručí svírá obří stříbrné vejce.

a a a

Jen co jsem se ocitl zpátky ve své kanceláři, jsem zamkl dveře, zatáhl žaluzie a usadil se u stolního počítače, abych si pročetl dokumentaci ONI, kterou mi Halliday poslal e-mailem.

Teď jsem byl vděčný, že tu Samantha není. Nerad bych jí dopřál příležitost, aby mi otestování ONI vymluvila. Choval jsem totiž jisté obavy, že by se o to pravděpodobně pokusila, a pokud by tomu tak bylo, že by i uspěla. (Nedávno jsem zjistil, že když se do někoho šíleně zamilujete, dokáže vás přesvědčit prakticky k čemukoli.)

Jenže já si v žádném případě nehodlal nechat takovouto historickou šanci ujít. Bylo by to jako prošvihnout možnost projít se coby první člověk po Měsíci. A navíc jsem se nebál, že by ONI mohlo být nebezpečné. Kdyby bylo použití headsetu potenciálně škodlivé, Halliday by mě určitě varoval. Koneckonců jsem právě vyhrál soutěž a stal se jeho jediným dědicem. Nechtěl by, abych utrpěl nějakou újmu.

Tohle jsem si pořád opakoval, když jsem připojoval ONI headset ke své OASIS konzole a opatrně si ho nasazoval na hlavu. Teleskopické proužky se automaticky zasunuly a pevně přimknuly řady senzorů a transmiterů, které na nich byly připevněny, k jedinečným konturám mé lebky. Pak se kovové klouby stáhly a celé to zařízení trochu připomínající pavouka se mi na lebce uzamklo tak, aby snímače nebylo možné posunout nebo je odstranit, dokud bude přístroj propojen s mým mozkem. Podle dokumentace ONI by násilné stržení headsetu, pokud je v provozu, mohlo těžce poškodit mozek nositele a/nebo ho dostat natrvalo do kómatu. Titanem vyztužené bezpečnostní proužky zajišťovaly, že k tomu nedojde. Tento drobný detail mi skýtal spíš uklidnění, než aby mě znepokojoval. Řídit auto bylo taky riskantní, pokud jste si nezapnuli pás…

V dokumentaci ONI byla i poznámka, že náhlé přerušení přísunu energie do headsetu by mohlo rovněž způsobit poškození nositelova mozku, proto mělo zařízení zabudovanou záložní baterii, která ho byla v případě potřeby schopna pohánět dost dlouho na to, aby dokončilo nouzovou odhlašovací sekvenci a bezpečně probudilo nositele z uměle navozeného stavu připomínajícího spánek, v němž se nacházel, dokud byl headset v provozu.

Tudíž nebyl důvod dělat si starosti. Vůbec žádný. Byl to jen obří kovový pavouk pevně svírající mou lebku, který se chystal propojit s mým mozkem.

Položil jsem se na pohovku s modrým sametovým potahem v koutě kanceláře a dle instrukcí se ujistil, že mám tělo v poloze optimální pro spánek. Pak jsem se zhluboka nadechl a celé to spustil.

Na kůži na hlavě jsem ucítil lehké mravenčení. Z pročtené dokumentace ONI jsem věděl, že headset provádí sken mého mozku, aby zmapoval jeho jedinečnou geografii. Tenhle sken bude následně uložen na můj účet a v budoucnu bude používán k ověření mé totožnosti namísto sítnicového skenu. Syntetizovaný ženský hlas mě vybídl, abych řekl své heslo. Pronesl jsem ho pomalu a vyslovoval pečlivě, s tichou vzpomínkou na Tears for Fears: Každý chce ovládnout svět.

Jakmile bylo heslo ověřeno, vysunul se z přední části headsetu maličký displej rozšířené reality a zasekl se v pozici před mým levým okem jako monokl. Objevilo se několik odstavců textu, které jako by se vznášely ve vzduchu na pozadí mého zorného pole:

Varování! Z bezpečnostních důvodů je možné headset s OASIS neurálním interfacem používat bez přerušení maximálně dvanáct hodin. Jakmile bude dosaženo tohoto limitu, budete automaticky odpojen od svého účtu a ONI headset nebudete moci použít dříve než po dalších dvanácti hodinách. Během tohoto povinného odpočinku budete nadále moci využívat konvenční imerzní hardware. Pokusy o manipulaci se zabudovanými bezpečnostními pojistkami ONI headsetu nebo o jejich vyřazení za účelem prodloužení denního limitu využívání mohou mít za následek syndrom synaptického přetížení a trvalé poškození nervové tkáně. Gregarious Simulation Systems nenese zodpovědnost za jakákoli zranění způsobená nesprávným používáním ONI.

Viděl jsem tohle bezpečnostní varování už v dokumentaci headsetu, ale překvapilo mě, že ho Halliday vložil do přihlašovací sekvence. Vypadalo to, jako by už před těmi více než osmi lety provedl veškeré nezbytné přípravy pro uvedení ONI na trh. Nakonec se k tomu ale neodhodlal. Namísto toho si odnesl tajemství existence ONI s sebou do hrobu. A já jsem teď to jeho tajemství zdědil.

Ještě několikrát jsem si to varování přečetl a sbíral jsem odvahu. Ta část o trvalém poškození mozku nepůsobila zrovna povzbudivě, ale já koneckonců nebyl žádný pokusný králík. Podle dokumentace ONI provedlo GSS s headsetem sérii nezávislých testů na lidech už před více než deseti lety a všechny prokázaly, že je jeho použití naprosto bezpečné, pokud člověk dodržuje dvanáctihodinový denní limit. A o to už se postarají zabudované bezpečnostní protokoly firmwaru. Takže, připomněl jsem si znovu, nemám naprosto žádný důvod k obavám…

Natáhl jsem ruku a klepl na tlačítko Souhlasím pod bezpečnostním varováním. Systém dokončil mé přihlášení a ve středu zorného pole se rozsvítil text:

Ověření totožnosti proběhlo úspěšně.

Vítej v OASIS, Parzivale!

Přihlášení dokončeno: 11:07:18 OST – 25. 1. 2046

Když časové razítko vybledlo, nahradil ho krátký vzkaz o pouhých třech slovech – poslední věc, kterou jsem spatřil pokaždé, než jsem opustil skutečný svět a vstoupil do toho virtuálního.

Nebyla to však ta tři slova, jež jsem byl zvyklý vídat. Přivítal mne – stejně jako v budoucnu všechny další potenciální uživatele ONI – nový Hallidayův pozdrav pro návštěvníky, kteří přijmou jeho průlomovou technologii:

READY PLAYER TWO

0000

Zorné pole mi na moment zčernalo, jak headset vydával mému mozku pokyny, aby uvedl tělo do neškodného, spánek připomínajícího stavu, zatímco má vědomá mysl zůstávala v rámci jakéhosi počítačem navozeného lucidního snění aktivní. Pak se OASIS pomalu zhmotnilo a obklopilo mne ze všech stran. Už jsem zase stál v Anorakově studovně, odkud jsem se odhlásil naposledy.

Všechno vypadalo stejně jako předtím, ale celkový pocit byl naprosto odlišný. Byl jsem opravdu tady, fyzicky jsem se ocitl uvnitř OASIS. Už jsem to nevnímal tak, že používám svého avatara, teď jsem byl svým avatarem. Ztratil se vizor z mého obličeje, ta lehká strnulost a omezení, jež člověk cítil pokaždé, když si navlékl haptickou kombinézu nebo rukavice. Dokonce jsem nevnímal ani headset ONI, který mělo mé reálné já nasazený. Když jsem zvedl ruku, abych se poškrábal na hlavě, zařízení jsem nenahmatal.

Otevřeným oknem vanul do studovny lehký větřík a já ho cítil na kůži, na tvářích i ve vlasech.

Cítil jsem své nohy stojící na kamenné podlaze, pohodlné boty, které měl můj avatar nazuté.

Uvědomil jsem si, že své okolí vnímám i čichovým ústrojím. Vdechoval jsem zatuchlý pach stařičkých kouzelnických knih, jež lemovaly zdi, promísený s kouřem zapálených svíček.

Natáhl jsem ruku a dotkl se poblíž stojícího pracovního stolu. Když jsem po něm přejel prsty, nahmatal jsem ve dřevě rýhy. Pak jsem si všiml velké mísy s ovocem na stole – ta tam předtím nebyla. Vzal jsem si jablko a vnímal v dlani jeho tíhu i tvrdý a hladký povrch. Zmáčkl jsem ho konečky všech pěti prstů a cítil, že vytvořily drobné krátery v dužině, skryté pod slupkou.

To dokonalé napodobení všech navzájem propojených smyslových vjemů mě uvádělo v úžas. Byly tak jemně odstíněné, jak by to žádné haptické rukavice nikdy nedokázaly okopírovat nebo simulovat.

Zvedl jsem jablko ke rtům svého avatara, které jsem teď vnímal jako vlastní rty, a zakousl jsem se do něj zdánlivě vlastními zuby. Ono to chutnalo jako doopravdické jablko. Nejdokonaleji uzrálé a nejlahodnější jablko, co jsem kdy jedl.

Uživatel OASIS vždycky mohl prostřednictvím svého avatara jíst a pít. Jenže zobnout si nějaký ten posilovací bonus nebo vypít léčivý lektvar byla v zásadě jen nesmyslná pantomima prováděná haptickými rukavicemi. Nikdy jste necítili, že by se něco dotklo vašich rtů, a už vůbec ne jazyka.

Teď to ale díky ONI možné bylo. A já si to užíval.

Začal jsem ochutnávat ostatní ovoce z mísy. Pomeranč, banán, hroznové víno i papája chutnaly stejně tak skvěle a pokaždé, když jsem si do nich kousl, jsem cítil, jak mi ovoce putuje jícnem do žaludku. Dokonce jsem vnímal, že se mi žaludek plní.

„No to mě podrž!“ vykřikl jsem do prázdné místnosti. „Tohle je fakt neuvěřitelný!“ Má slova ovšem vyzněla zkomoleně, protože jsem mluvil s pusou plnou papáji. Cítil jsem, jak mi šťáva stéká po bradě. Otřel jsem si ji rukávem. Potom jsem začal běhat po místnosti, div jsem nepukl vzrušením, dotýkal jsem se všech možných povrchů a předmětů, abych zjistil, jaké jsou na omak. A jaké že byly na omak? Všechny působily naprosto reálně. Takovéhle byly. Všechno působilo reálně.

S tím, jak má počáteční euforie postupně opadala, jsem se začal zajímat o to, jestli ONI simuluje i bolest. Protože pokud bude bolest stejně reálná jako to ovoce, mohl bych si ublížit. Hodně ublížit.

V rámci experimentu jsem se zlehka kousl do jazyka. Cítil jsem tlak každého jednotlivého zubu i zrnitost chuťových pohárků, když jsem po nich přejížděl řezáky. Ať jsem ale kousal jakkoli tvrdě, žádnou bolest jsem necítil. Přesně jak jsem předpokládal, Halliday zabudoval do systému nějakou pojistku, aby před ní uživatele ochránil.

Vytasil jsem jeden ze svých blasterů a střelil se do pravé nohy. Stálo mě to několik zásahových bodů a pocítil jsem středně bolestivé škubnutí, ale byl to spíš takový drsný štípanec než střelná rána.

Bláznivě jsem se rozchechtal, když jsem vracel blaster do pouzdra. Pak jsem se rozběhl, třemi kroky překonal vzdálenost k oknu a vyskočil ven. Byl jsem jako Superman, raketovou rychlostí jsem se řítil vzhůru k oblakům a můj hábit třepotající se ve vzduchu připomínal plášť. Měl jsem pocit, že skutečně letím.

V tu chvíli jsem byl přesvědčený, že je možné úplně všechno. Protože přesně to se teď evidentně naplnilo.

Tohle bylo ono – poslední nevyhnutelný krok ve vývoji videoher a virtuální reality. Simulace se stala nerozeznatelnou od skutečného života.

Věděl jsem, že Samantha mi to schvalovat nebude. Jenže jsem byl příliš rozjařený, než abych se takovými myšlenkami zatěžoval. Chtěl jsem víc. A ONI toho pro mě opravdu v zásobě víc mělo. Daleko víc.

Doletěl jsem zpátky do Anorakovy studovny a pokračoval jsem v experimentování s možnostmi ONI. Tehdy jsem na průhledovém displeji svého avatara objevil nový rozbalovací seznam nadepsaný ONI. Když jsem ho rozklikl, spatřil jsem nabídku tuctu velkých souborů, které už byly staženy na můj účet. Všechny měly příponu .oni a provokativně prosté názvy jako AUTOMOBILOVÉ ZÁVODY, SURFOVÁNÍ, SESKOK PADÁKEM nebo KUNG-FU.

Zvolil jsem SURFOVÁNÍ a najednou jsem stál na surfařském prkně, zkušeně se vezl na oblé stěně obří vlny u pobřeží kteréhosi tropického ostrova. Když jsem se ale reflexivně pokusil pohnout, abych udržel balanc, zjistil jsem, že své tělo nemám pod kontrolou. Byl to pasivní zážitek. Prostě jsem se jen vezl. A do jisté míry to byl i odlišný pocit než ten, který jsem zakusil v Anorakově studovně – tam běželo všechno až tajuplně hladce a precizně, zatímco tohle bylo tak nějak intenzivnější, ale současně znepokojivější a matoucí.

Když jsem sjel pohledem ke svému tělu, uvědomil jsem si, že už nejsem Parzival – byl jsem někdo jiný. Někdo menší a hubenější, s tmavší pletí a prameny dlouhých černých vlasů, které mi visely přes obličej. Někdo oblečený v bikinách. Někdo s ňadry. Byl jsem žena! A skvělá surfařka. Žádný avatar. Tenhle zážitek nahrála skutečná osoba. Prožíval jsem kousek života jiného člověka.

Neměl jsem žádnou kontrolu nad svými pohyby, ale viděl jsem, slyšel, nosem a pohmatem vnímal všechno – každý pocit, který zakusila žena, jež tuhle nahrávku pořídila. Dokonce jsem cítil headset ONI na své – její – hlavě a taky jsem si všiml připojeného externího disku ve vodotěsném pouzdře, které měla připevněné k pravé ruce.

Tím se vysvětloval i ten rozdíl v prožitku. Tohle nebyl simulovaný vstup, který pro mě vytvořil OASIS server – skutečně jsem vnímal svět prostřednictvím těla konkrétní surfařky, vteřinu po vteřině, tak jak ho přenášely její synapse. Syrový neurální vstup z mozku, který náležel někomu jinému.

Když se vlna o pár vteřin později rozbila o břeh, zážitkový klip skončil a já se ocitl zpátky v kůži svého avatara. Znovu jsem stál v Anorakově studovně.

Navolil jsem si další klip a pak ještě další. Projel jsem se v závoďáku, zaskákal si padákem, zkusil kung-fu, potápěl se v moři a zarajtoval si na koňském hřbetu – to vše během pouhé půlhodiny.

Přehrál jsem si všechny .oni soubory ze seznamu, pěkně jeden po druhém, skákal jsem z místa na místo, z těla do těla a od jednoho zážitku k druhému.

Zarazil jsem se teprve, když jsem dospěl k sérii souborů s názvy jako SEX-M-Ž.oni, SEX-Ž-Ž.oni a SEX-Nebinární.oni. Na tohle jsem fakt nebyl připravený. Pořád jsem opravdově, bláznivě a hluboce miloval Samanthu. A pořád ještě se mi trochu točila hlava při vzpomínce na to, jak jsem s ní před pár dny přišel o panictví. Nechtěl jsem jí byl nevěrný. Usoudil jsem, že podvádění je podvádění, ať už naživo, nebo Memorex.

Odhlásil jsem se z OASIS a znovu jsem převzal vládu nad svým tělem. Celý proces trval pár minut. Pak jsem si sundal ONI headset a otevřel oči. Rozhlédl jsem se po své kanceláři. Podíval jsem se, kolik je. Uplynulo něco málo přes hodinu, což podle mě v zásadě odpovídalo.

Sevřel jsem opěrky svého křesla. Zvedl jsem ruce a dotkl se svého obličeje. Realita mi už nepřipadala o nic skutečnější než před chvílí OASIS. Mé smysly ztrácely schopnost poznat mezi nimi rozdíl.

Halliday měl pravdu. ONI změní svět.

a a a

Jak tohle Halliday sakra dokázal? Jak se mu podařilo vytvořit tak složitou technologii v naprostém utajení? Když navíc hardware nebyl zrovna jeho parketa.

Odpověď se skrývala v dokumentaci, kterou mi poslal. Když jsem si podrobně pročetl i zbytek, zjistil jsem, že na tom Halliday pracoval více než pětadvacet let s celou výzkumnou laboratoří plnou neurovědců – ukrýval své tajemství všem na očích.

Pár měsíců poté, co GSS spustilo OASIS, založil Halliday v rámci společnosti vývojovou divizi nazvanou Laboratoř pro výzkum přístupnosti (LVP). Oficiálně bylo jejím úkolem vytvořit řadu neuroprotetického hardwaru, který by umožnil lidem s těžkými fyzickými hendikepy snáze používat OASIS. Halliday zaměstnal v LVP nejbystřejší mozky na poli neurovědy a pak jim zajistil veškeré potřebné finance, aby se mohli plně věnovat svému výzkumu.

Činnost LVP v průběhu následujících dvou dekád rozhodně nebyla žádným tajemstvím. Právě naopak, jejich průlomové objevy umožnily vyrobit řadu nových medicínských implantátů, které se začaly široce používat. O několika z nich jsem se dočetl ve svých středoškolských učebnicích. Jako první vyvinuli nový typ kochleárního implantátu, který – pokud se ho lidé rozhodli používat – umožňoval sluchově postiženým vnímat zvuky naprosto zřetelně jak v reálném světě, tak v OASIS. O pár let později odhalili světu nový retinální implantát, který dopřával slepým lidem možnost v rámci simulace dokonale „vidět“. A připojením dvou minikamer, upevněných na hlavě, k témuž implantátu bylo možné obnovit jejich zrak i ve světě skutečném.

Dalším vynálezem LVP byl mozkový implantát, který umožňoval paraplegikům ovládat pohyby svého OASIS avatara jednoduše myslí. Fungoval ve spolupráci se samostatným implantátem, díky němuž dotyční cítili simulované smyslové vstupy. Stejné dva implantáty poskytly těmto lidem schopnost znovu získat vládu nad spodními končetinami a současně obnovovaly hmat. Také umožňovaly lidem s amputacemi kontrolovat robotické protézy a přijímat jejich prostřednictvím smyslové vjemy.

Aby toho dosáhli, vypracovali výzkumníci metodu „nahrávání“ smyslových informací, které se přenášely do lidského mozku nervovou soustavou v reakci na všemožné vnější stimuly. Pak tyto nahrávky shromáždili do obrovské digitální knihovny smyslových vjemů, jež se dala v rámci OASIS „přehrávat“ a dokonale simulovala cokoli, co může člověk zakusit prostřednictvím hmatu, chuti, zraku, čichu, změn rovnováhy, teploty, vibrací – na co si jen vzpomenete.

GSS si všechny vynálezy Laboratoře pro výzkum přístupnosti nechalo patentovat, ale Halliday nikdy nevyvinul žádnou snahu z nich jakkoli profitovat. Naopak, spustil program, v jehož rámci byly tyto neuroprotetické implantáty zadarmo rozdávány všem uživatelům OASIS, jimž mohly být ku prospěchu. GSS dokonce zčásti hradilo náklady na chirurgické zavádění implantátů. Tento program zpřístupnil mocné nové nástroje všem hendikepovaným lidem, kteří se je rozhodli používat, ale také poskytoval LVP téměř neomezenou zásobárnu ochotných dvounohých pokusných králíků, na nichž mohla laboratoř provádět své aktuální experimenty.

V době dospívání jsem v newsfeedech vídal titulky o průlomových mozkových implantátech LVP, ale jako většina lidí jsem jim nevěnoval velkou pozornost, protože tahle technologie byla dostupná pouze osobám těžce fyzicky postiženým a ochotným absolvovat invazivní (a potenciálně smrtící) mozkovou operaci.

Jenže souběžně se všemi těmito ohromujícími vynálezy vyvíjela Laboratoř pro výzkum přístupnosti po celá ta desetiletí ještě další, v tomto případě tajnou technologii, která se nakonec stala jejím největším úspěchem – neurální rozhraní, jež dokázalo všechno to co jejich implantáty, ovšem bez nutnosti podstoupit operaci. S využitím bohaté zásobárny dat o vnitřním fungování lidské mysli, která shromáždili, a složité kombinace elektroencefalografie, funkční magnetické rezonance a technologie SQUID (supravodivé kvantové interferenční zařízení) našla laboratoř cestu, jak číst mozkové vlny a přenášet je neinvazivně, pouhým kontaktem s kůží. Halliday rozdělil veškeré aspekty celého projektu tak, aby jednotlivé týmy vědců nebo inženýrů pracovaly nezávisle na sobě. Jen on sám věděl, jak to všechno zapadne dohromady.

Vyžádalo si to miliardy dolarů a desítky let práce, než se jim konečně podařilo vytvořit plně funkční prototyp headsetu s OASIS neurálním rozhraním. Jakmile však dokončili poslední fázi bezpečnostních testů, Halliday projekt ONI uzavřel a prohlásil ho za neúspěšný. O pár týdnů později ukončil činnost Laboratoře pro výzkum přístupnosti a většině zaměstnanců dal výpověď. Všichni dostali odstupné, jež jim zajišťovalo, že už nikdy nebudou muset pracovat – podmíněné striktním dodržením dohody o mlčenlivosti, kterou podepsali při nástupu.

Takhle Halliday vytvořil první neinvazivní neurální rozhraní, aniž by o tom měl svět sebemenší ponětí.

A tenhle vynález jsme teď já a mí přátelé zdědili. Byl náš – záviselo jen na nás, jestli ho pohřbíme do zapomnění, nebo odhalíme lidstvu.

a a a

Nerozhodovalo se nám snadno. Zvažovali jsme všechna pro a proti. Nakonec jsme po vášnivé debatě přistoupili k hlasování. Vyhrálo ano. A tímto způsobem jsme jednou provždy změnili běh lidské historie.

Po další sérii bezpečnostních testů si GSS nechalo technologii OASIS neurálního rozhraní patentovat a zahájilo masovou výrobu headsetů. Dali jsme je do prodeje za nejnižší možnou cenu, aby si ONI mohlo na vlastní kůži vyzkoušet co nejvíce lidí.

Během prvního dne jsme prodali milion kusů. Jakmile se v regálech obchodů objevily naše headsety, učinily ze všech těch brýlí pro virtuální realitu a haptického příslušenství, které produkovalo IOI, zastaralou technologii. Poprvé v dějinách převzalo GSS pozici předního světového výrobce OASIS hardwaru. Jak se informace o možnostech ONI šířily, prodeje dál exponenciálně stoupaly.

A pak, jen pár dní po našem vstupu na trh, se něco stalo – událost, která uvedla do pohybu celý tenhle příběh.

Pár vteřin nato, co OASIS servery zaznamenaly 7 777 777 simultánně připojených uživatelů ONI, se na Hallidayově dlouho spící webové stránce, kde dříve sídlila Výsledková tabule soutěže, objevil tento text:

Na sedmi světech, kde Siréna zářila,

Sedmero úlomků duše své ztratila.

Až za ně za každý můj dědic zaplatí,

Všech sedm pospolu život jí navrátí.

Vešel ve známost jako Úlomková hádanka a první věcí, které si gunteři ze staré školy všimli, bylo, že rytmus i počet slabik odpovídají říkance „Tři klíče ukryté tři brány otevřou“, jíž Halliday zahájil svůj slavný Hon na velikonoční vejce.

Lidé předpokládali, že Úlomková hádanka je jen důmyslná propagační akce, kterou vymysleli noví majitelé GSS, aby posílili prodej ONI headsetů. A my čtyři tyto pověsti nikdy žádným způsobem nepopřeli ani se jim nebránili, jelikož pomáhaly vytvářet dojem, že máme OASIS zcela pod kontrolou. Dobře jsme ale znali znepokojivou pravdu. Neměli jsme ani tušení, co se to sakra děje.

Úlomková hádanka podle všeho zvěstovala existenci druhého velikonočního vejce – dalšího předmětu, který excentrický tvůrce OASIS ukryl před svou smrtí někde uvnitř simulace. A načasování objevu této hádanky nebyla žádná náhoda. Celý proces evidentně spustilo naše rozhodnutí uvést OASIS neurální interface mezi veřejnost.

Takže co přesně se nám Halliday vlastně snažil říct?

„Siréna“ zjevně odkazovala na Kiru Morrowovou, Ogovu zesnulou manželku a Hallidayovu neopětovanou lásku. Když ještě všichni společně studovali na střední škole v Ohiu, pojmenovala Kira svou postavu ve hře Dungeons & Dragons Leucosia podle jedné ze Sirén z řeckých mýtů. O mnoho let později dala Kira stejné jméno i svému OASIS avatarovi. Po její smrti použil Halliday Leucosii jako počítačové heslo, které se mi podařilo uhodnout a zdolat tak poslední výzvu jeho soutěže.

Nebylo jasné, co se stane, pokud se někomu podaří sesbírat Sedmero úlomků a „navrátit Siréně život“. Stejně jsem je ale začal hledat. Halliday mi znovu hodil rukavici a já nemohl jinak než ji zvednout.

A nebyl jsem sám. Tahle hádanka zplodila celou novou generaci gunterů. Všichni začali propátrávat OASIS a hledat to Sedmero úlomků. Jenže na rozdíl od Honu na Hallidayovo velikonoční vejce nebyla předem ohlášena žádná odměna za nalezení duše Sirény, takže nikdo přesně nevěděl, co vlastně hledá nebo proč.

a a a

Jakoby mrknutím oka uplynul celý rok.

Dosáhli jsme tří miliard prodaných headsetů. Pak čtyř.

Záhy vyšlo najevo, že naše patentované headsety s neurálním rozhraním mají nekonečnou škálu uplatnění i mimo OASIS, na poli přírodních věd, lékařství, letectví, průmyslové výroby či vojenství.

Akcie Innovative Online Industries se dál prudce řítily ke dnu. Když spadly dostatečně nízko, provedli jsme nepřátelské převzetí společnosti. GSS pohltilo IOI a veškerá jejich aktiva, což z nás učinilo nezastavitelnou megakorporaci s globálním monopolem na nejpopulárnější zábavní, vzdělávací a komunikační platformu na světě. Na oslavu jsme propustili všechny smluvně závislé pracovníky IOI a prominuli jim nesplacené dluhy.

Uplynul další rok. OASIS dosáhlo nového milníku – pět miliard přihlášených uživatelů každý den. Pak šest. Dvě třetiny obyvatel naší přelidněné, rychle se ohřívající malé planety. A více než devětadevadesát procent těch, kdo se připojili do OASIS, tak činilo s použitím našeho ONI headsetu.

a a a

Přesně jak Halliday předvídal, začala mít tato nová technologie hluboký dopad na každodenní životy lidí i na naši civilizaci jako celek. Den co den jste si mohli stáhnout nové zážitky. Nabízely vše, co jste si jen dokázali představit. Mohli jste se přenést kamkoli, dělat cokoli a vtělit se do kůže kohokoli. Byla to ta nejnávykovější zábava – ještě daleko návykovější než kdy v minulosti OASIS, a to už bylo co říct.

Konkurenční společnosti se snažily reverzním inženýrstvím vyrobit ONI headset a ukrást naši technologii neurálního rozhraní – jenže software a výpočetní výkon potřebné k tomu, aby ONI technologie fungovala, byly součástí OASIS. Zážitky jste mohli zaznamenávat mimo síť v podobě souborů s příponou .oni, klidně i pirátsky, přehrát soubor však bylo možné výhradně po připojení k OASIS. To nám umožňovalo vyřadit nevhodné nebo ilegální nahrávky dřív, než se dostaly k dalším uživatelům. Také jsme si tímto způsobem udržovali monopol na kratochvíli, která se rychle stávala nejpopulárnější formou zábavy v dějinách světa.

GSS spustilo ONI-net, platformu založenou na sdílení .oni souborů. Umožňovala uživatelům procházet si seznamy ONI zážitků nahraných miliardami lidí po celém světě, nakupovat je, stahovat, hodnotit a recenzovat. Mohli jste na ni nahrávat vlastní zážitky a prodávat je zbytku OASIS.

Pro záznamy pořízené v rámci OASIS se vžil název „Simy“ a pro ty vytvořené v reálném světě „Recy“. Až na to, že většina mladých už nemluvila o skutečném světě jako o „realitě“. Říkali tomu „Earl“. (Termín odvozený od zkratky IRL, „in real life“, ve skutečném životě.) A „Ito“ byl slangový výraz pro „in the OASIS“, v OASIS. Takže Recy byly nahrávány v Earlu, a Simy v Itu.

Uživatelé ONI už teď nemuseli sledovat oblíbenou celebritu na sociálních sítích, namísto toho se mohli svou oblíbenou celebritou na pár minut denně stát. Pobývat v její kůži. Vychutnávat si krátké, pečlivě vybírané útržky daleko oslnivějších životů, než byl ten jejich.

Lidé už nekoukali na filmy nebo televizní seriály – oni je prožívali. Divák už neseděl v publiku, teď byl jednou z hvězd na jevišti. Namísto abyste na rockovém koncertu postávali v kotli, mohli jste ho prožívat jako kterýkoli člen vaší milované kapely, zahrát si na pódiu svoji oblíbenou píseň.

Každý, kdo měl ONI headset a prostor na datovém úložišti, mohl zaznamenat jakýkoli reálný zážitek, nahrát ho do OASIS a prodat ho miliardám dalších lidí po celém světě. Na každém stažení jste vydělali pár drobných a GSS, které to celé umožnilo, si bralo jen dvacet procent z hrubého zisku. Pokud se z některého vašeho klipu stal virál, proměnili jste se přes noc v boháče. Filmové, rockové, porno i streamovací hvězdy se přímo sápaly po možnosti využít tenhle zbrusu nový zdroj příjmů.

Za cenu nižší, než by vás stálo ledové latte, jste teď mohli prožít v podstatě cokoli, co bylo v lidských možnostech. Mohli jste brát libovolné drogy, ochutnat kterékoli jídlo a vyzkoušet jakoukoli sexuální praktiku bez obav ze závislosti, kalorií nebo následků. Mohli jste prožívat autentické zážitky z reálného života nebo absolvovat scenáristy vytvořená interaktivní dobrodružství v rámci OASIS. Díky ONI to všechno působilo naprosto reálně.

a a a

ONI učinilo životy zbídačených lidí po celém světě daleko snesitelnějšími – a zábavnějšími. Lidem nevadilo přežívat na sušených řasách a sójových proteinech, když se mohli nalogovat do ONI-netu a stáhnout si lahodnou večeři o pěti chodech, kdykoli se jim zachtělo. Mohli ochutnat kuchyni z kteréhokoli koutu světa, jídla připravená těmi nejlepšími šéfkuchaři a nechat si je naservírovat v luxusním sídle, na vrcholku hory, v malebné restauraci nebo třeba v tryskáči mířícím do Paříže. A jako bonus jste si mohli kterékoli toto jídlo vychutnat obzvlášť citlivými chuťovými buňkami. Nebo jako celebrita, obklopená u stolu dalšími celebritami, které obsluhovala halda bývalých celebrit. Záleželo jen na vás.

Spravovat všechen ten uživateli vytvářený obsah byla pořádná výzva – a obrovská zodpovědnost. GSS zavedlo CenSoft, speciálně vytvořený cenzorský software s na míru vyškolenou umělou inteligencí, jenž procházel veškeré .oni nahrávky, než je pustil na veřejnost, a podezřelý obsah označil a předal k revizi člověku. Problematický materiál posuzovali zaměstnanci GSS, kteří pak rozhodli, jestli je daný klip bezpečné zveřejnit – a pokud bylo odhaleno nějaké nezákonné jednání, předali ho policejním složkám v zemi či regionu, kde žil člověk, který ho nahrál.

Docela samy vycházely na světlo stále nové a nové možnosti uplatnění ONI technologie. Tak se například mezi mladými matkami rozšířila móda pořizovat ONI nahrávky během porodu, aby si pak dítě za pár desítek let mohlo ten záznam pustit a na vlastní kůži zažít, jaké to je porodit sám sebe.

a a a

A já?

Veškeré mé sny se uskutečnily. Stal jsem se trapně bohatým a absurdně slavným. Poznal jsem dívku svých snů a ona mou lásku opětovala. Takže jsem měl všechny důvody být šťastný, že?

No, zas taková bomba to nebyla, jak ukáže tohle vyprávění. Najednou se mi začalo všechno pod rukama rozpadat, jak po stránce osobní, tak co se týkalo té profesionální, a netrvalo moc dlouho, než jsem si opět totálně podělal život. A tehdy jsem začal znovu hledat útěchu u svého nejstaršího kamaráda, OASIS.

Se závislostí na OASIS jsem se potýkal ještě předtím, než jsme pustili na trh ONI. Teď pro mě bylo přihlášení do simulace ekvivalentem toho, když si feťák píchne do žíly chemicky upravenou obzvlášť silnou dávku heroinu. Závislost jsem si vypěstoval velice rychle. Pokud jsem si zrovna nepřehrával ONI záznamy, brouzdal jsem po ONI-netu a přidával na seznam k budoucímu přehrání nové a nové přírůstky.

V mezidobí jsem pokračoval v pátrání po Sedmeru úlomků duše Sirény. Mohl jsem se v rámci OASIS teleportovat kamkoli, koupit si, co se mi zachtělo, zabít každého, kdo by mi zkřížil cestu. Jenže ani tak se žádné pokroky nedostavovaly. A nedokázal jsem pochopit proč.

a a a

Nakonec jsem ze směsice znechucení a zoufalství nabídl miliardu dolarů každému, kdo mi dokáže poskytnout informaci, jak najít třeba jen jediný ze Sedmera úlomků. Odměnu jsem vyhlásil stylizovaným krátkým filmem, natočeným podle vzoru Anorakovy výzvy. Doufal jsem, že to vyzní jako žertovný odkaz na Hallidayovu soutěž, a ne jako zoufalé volání o pomoc. Zdálo se, že to zabralo.

Miliardová odměna za jediný úlomek vyvolala v rámci OASIS slušné pozdvižení. Množství gunterů, kteří úlomky hledali, se přes noc zečtyřnásobilo. Žádnému z nich se však na moji odměnu dosáhnout nepodařilo. (Po jisté krátké období si někteří mladší a idealističtější lovci úlomků Siréniny duše říkali „sirteři“, aby se odlišili od svých předchůdců. Když jim však ostatní začali přezdívat „sralteři“, změnili názor a vrátili se k původnímu označení gunteři. Ta přezdívka ale vlastně i vcelku seděla. Sedmero úlomků bylo v podstatě několik velikonočních vajec, která Halliday ukryl neznámo kam, a všichni jsme po nich pásli úplně stejně jako po tom původním.)

Uplynul další rok.

A pak, jen pár týdnů po třetím výročí spuštění ONI, to konečně přišlo. Jistá podnikavá mladá gunterka mě přivedla k Prvnímu úlomku. A tím, že jsem ho vyzvedl, jsem spustil sérii událostí, které měly drasticky změnit osud lidské rasy.

Jako jeden z pouhé hrstky očitých svědků těchto zlomových historických událostí považuji za svou povinnost poskytnout vlastní písemné vylíčení toho, co se skutečně odehrálo. Aby měly budoucí generace – pokud tedy ještě nějaké přijdou – k dispozici veškerá fakta, až se rozhodnou soudit mé činy.

ČTVRTÝ LEVEL

Moje kamarádka Kira vždycky říkala, že život je jako obzvlášť obtížná a těžce nevyvážená videohra. Když se narodíte, přidělí vám náhodně vygenerovanou postavu s náhodně vybraným jménem, rasou, obličejem a sociální třídou. Vaše tělo, které je vaším avatarem, se zhmotní na náhodné geografické lokalitě v náhodném okamžiku lidských dějin, obklopeno náhodnou skupinou lidí, a vy se pak musíte snažit přežít, co nejdéle to půjde. Občas ta hra vypadá snadně. Dokonce zábavně. Jindy může být tak obtížná, že byste to nejradši zabalili a prostě se odpojili. Naneštěstí máte v téhle hře jen jediný život. Pokud je vaše tělo vystaveno přílišnému hladu, žízni, nemoci, zranění nebo stáří, váš ukazatel zdraví klesne na nulu a pak nastane Konec hry. Někteří lidé ji hrají sto let, aniž by si uvědomili, že je to hra nebo že existuje způsob, jak ji vyhrát. Pokud chcete v téhle vnucené videohře života skutečně vyhrát, musíte se snažit ji co nejvíc zpříjemnit jak sobě, tak všem ostatním hráčům, které na svých cestách potkáte. Kira říká, že kdyby do toho šel každý se snahou vyhrát, byla by to pro všechny daleko větší zábava.

0001

Stejně jako Marty McFly jsem se probudil přesně v 10.28 za zvuku písně „Back in Time“ od Huey Lewise & The News.

Tuhle laskavost mi dopřávalo moje klasické rádio s překlápěcími hodinami – Panasonic RC-6015, stejný model, jaký vlastní ve filmu Marty. Nechal jsem ho upravit tak, aby hrál tu samou písničku ve stejnou dobu, kdy ji slyší Marty poté, co se konečně vrátí do budoucnosti.

Odhodil jsem hedvábnou přikrývku a spustil nohy z širokánského lůžka na vyhřívanou mramorovou podlahu. Domovní počítač postřehl, že jsem vzhůru, a automaticky vytáhl žaluzie na panoramatickém okně mé ložnice, které nabízelo stoosmdesátistupňový výhled na rozlehlý zalesněný pozemek a ježatou siluetu Columbusu na obzoru.

Pořád jsem tomu nedokázal tak docela uvěřit. Probouzet se každý den v tomhle pokoji, s takovýmhle výhledem. Ještě přednedávnem mi stačilo jen otevřít oči a spatřit tohle, abych s úsměvem ve tváři radostně vyskočil z postele.

Jenže dnes to nepomáhalo. Dnes jsem byl zkrátka sám uprostřed prázdného domu ve světě, jenž se potácel na hraně kolapsu. A v takovéhle dny se mi ty čtyři hodiny, které jsem musel počkat, než si budu moct nasadit ONI headset a uniknout do OASIS, vlekly jako věčnost.

Zaostřil jsem pohled na budovu Gregarious Simulation Systems, zářící hrot šípu ze zrcadlového skla, který se zvedal k obloze ve středu města. Ústředí GSS se nacházelo jen pár bloků od starého komplexu mrakodrapů IOI, kde jsem krátce působil jako smluvně závislý pracovník. Ten teď taky náležel GSS. Proměnili jsme všechny tři budovy v bezplatné kapslové hotely pro bezdomovce. Nejspíš dokážete i bez nápovědy uhodnout, kdo z nás čtyř byl průkopníkem této iniciativy.

Když se můj pohled sledující siluetu města posunul o pár centimetrů doprava, rozeznal jsem i budovu bývalého hotelu Hilton, ve kterém jsem si poslední rok soutěže pronajímal byt. Teď z něj byla turistická atrakce. Lidi doopravdy platili vstupné, aby si mohli prohlídnout ten mrňavý kamrlík deset krát deset metrů, kam jsem se zavřel před světem, abych se mohl soustředit na hledání Hallidayova velikonočního vejce. Nejspíš nikdo z nich neměl ani tušení, že to bylo nejtemnější a nejosamělejší období mého života.

Na první pohled byl teď můj život úplně jiný. Až na to, že jsem stál u okna, čuměl do blba a už teď se nemohl dočkat další dávky ONI.

Komíny na Portland Avenue v Oklahoma City, kde jsem vyrůstal, jsem nechal srovnat se zemí už před lety, abych tam mohl vztyčit památník mámě, tetě, paní Gilmorové a ostatním nebožákům, kteří měli tu smůlu, že v té hnusné, špinavé díře zemřeli. Všechny lidi odtamtud jsem nechal na vlastní náklady přestěhovat do nového bytového komplexu, který jsem pro ně postavil na okraji města. Pořád mě hřálo vědomí, že bývalí obyvatelé Komínů dosáhli na něco, v co ani nedoufali – vlastní byt.

Ačkoli ve skutečném světě už Komíny nestály, pořád jsem mohl místa svého dětství navštěvovat, kdykoli se mi zachtělo, protože v OASIS existovala velice přesně ztvárněná simulace, dokonale odpovídající mým vzpomínkám, vytvořená na základě fotografií a videí, které byly pořízené ještě před výbuchem bomby. V OASIS se z toho teď stala oblíbená turistická atrakce a cíl školních výletů.

Sám jsem si tam taky občas vyrazil. Sedával jsem v detailní nápodobě vlastní skrýše a žasl nad cestou, již jsem musel urazil, abych se dostal až tam, kde jsem teď. Skutečná dodávka, kterou jsem využíval jako svůj úkryt, byla z té hromady odpadu vyproštěna a letecky dopravena do Columbusu, kde ji vystavili v Muzeu GSS. Stejně jsem se ale chodil dívat raději na simulaci své skrýše než na tu skutečnou, protože v OASIS bylo moje doupě stále pohřbeno pod hromadou opuštěných vozidel u Portland Avenue. I Komíny tam zůstaly nedotčené, stejné jako v době před tím, než Sorrento odpálil svou bombu, ony se zřítily a mé dětství skončilo.

Občas jsem se zatoulal do repliky starého komínu, kde jsem žil s tetou Alicí. Vyšplhal jsem se po lešení k jejímu karavanu, vlezl si dovnitř, stočil se do klubíčka v koutě prádelny, kde jsem spával, a omlouval se mámě a tetě Alici, že jsem nepřímo zapříčinil jejich smrt. Nevěděl jsem, kde jinde bych si s nimi mohl promluvit. Ani jedna neměla hrob nebo náhrobní kámen, který bych mohl navštěvovat. Ani táta ne. Všichni tři byli zpopelněni – teta Alice přímo v okamžiku své smrti, mí rodiče s menším zpožděním, a to s laskavou pomocí městského programu kremace zdarma a recyklace ostatků. Teď jsou všichni už jen prachem ve větru.

Díky svým návštěvám jsem pochopil, proč Halliday s tak láskyplnou péčí obnovil celý Middletown, ačkoli se k tomu místu pojilo tolik jeho nešťastných vzpomínek z dětství. Chtěl si ponechat možnost vracet se do své minulosti, zůstat ve styku s osobou, jíž býval, než ho svět změnil.

„D-d-dobré ráno, Wade!“ vykoktal povědomý hlas, jen co jsem vlezl do koupelny. Když jsem otočil hlavou za hlasem, spatřil jsem Maxe, svého těžce zkoušeného systémového agenta, který se na mě usmíval z povrchu obřího elegantního zrcadla nad umyvadlem.

„Čau, Maxi,“ zamumlal jsem. „Co je nového?“

„Opak starého,“ odpověděl. „To je snadné! Zeptej se mě ještě na něco. No tak!“

Když jsem na to nic neřekl, nasadil heavymetalový obličej, začal hrát na imaginární kytaru a do toho vykřikovat: „Wadův svět! Wadův svět! Čas na mejdan! Parádní!“

Zakoulel jsem znechuceně očima a pro efekt manuálně spláchl záchod.

„Ježíš,“ prohodil Max. „Náročné publikum, koukám. Zase jsme dneska vstali z rakve levou nohou?“

„Jo, už to tak vypadá,“ odsekl jsem. „Spusť laskavě ranní playlist.“

Z reproduktorů po celém domě se rozeznělo „This Must Be the Place (Naive Melody)“ od Talking Heads a já se okamžitě trochu uvolnil.

„Gracias, Maxi.“

„De nada, enchilada.“

Maxe Headrooma verzi 3.4.1 jsem si coby svého systémového agenta znovu nainstaloval teprve před pár měsíci. Myslel jsem si, že mi jeho přítomnost třeba pomůže dostat se do stejného rozpoložení, v jakém jsem byl během Hallidayovy soutěže. A do jisté míry to fakticky zabralo. Bylo to jako návštěva starého kamaráda. A já popravdě společnost potřeboval. I když jsem v hloubi duše věděl, že bavit se se systémovým agentem je jenom o maličko méně divné než povídat si sám se sebou.

Zatímco jsem se převlékal do cvičebního úboru, předčítal mi Max dnešní titulky ze zpravodajských webů. Přikázal jsem mu, aby přeskakoval všechny články, které se týkaly války, nemocí nebo hladomoru, takže se pustil rovnou do předpovědi počasí. Řekl jsem mu, ať se na to vykašle, nasadil jsem si své zbrusu nové brýle pro rozšířenou realitu Okagami NexSpex a vykročil jsem po schodech dolů. Max mě doprovázel, střídavě se zjevoval na řadě propojených stařičkých CRT monitorů přimontovaných na zdi podél schodiště.

I uprostřed dne působilo Hallidayovo staré sídlo opuštěně. Péči o domácnost obstarávali špičkoví humanoidní roboti, kteří většinu práce vykonávali v době, kdy jsem spal, takže jsem je skoro nevídal. Měl jsem osobního kuchaře jménem Demetri, ten však jen zřídkakdy opouštěl kuchyni. Tým strážných, kteří střežili vstupní bránu a hlídkovali na pozemku, tvořili taky lidé, ti ale vcházeli do domu pouze v případě, že se spustil alarm nebo když jsem je zavolal.

Většinu času jsem trávil úplně sám v obrovském domě s více než padesáti místnostmi, mimo jiné dvěma kuchyněmi, čtyřmi jídelnami, čtrnácti ložnicemi a celkem jednadvaceti koupelnami. Pořád jsem netušil, proč je tam tolik toalet – a vlastně ani to, kde se všechny nacházejí. Připisoval jsem to dobře známé excentričnosti bývalého majitele.

Do starého sídla Jamese Hallidaye jsem se přestěhoval týden potom, co jsem vyhrál jeho soutěž. Nacházelo se na severovýchodním okraji Columbusu a v té době bylo naprosto prázdné. Na Hallidayovu žádost šel veškerý majetek pět let po jeho smrti do dražby. Samotný dům i třicet akrů půdy, na níž stál, však zůstaly součástí pozůstalosti, a tak jsem je zdědil spolu se zbytkem jeho jmění. Samantha, Aech a Šótó byli tak hodní, že mi odprodali své podíly, a já se stal jediným vlastníkem sídla. Teď jsem bydlel ve stejné izolované pevnosti, kam se v poslední fázi svého života uzavřel před světem hrdina mého dětství. V místech, kde vytvořil ty tři klíče a tři brány…

Pokud mi bylo známo, Halliday tohle místo nikdy nepojmenoval. Já měl ale pocit, že by nějaké jméno potřebovalo, a tak jsem ho pokřtil Monsalvat, po odlehlém hradu, kde sir Parzival podle některých verzí artušovských legend konečně nalezl Svatý grál.

Žil jsem v Monsalvatu už více než tři roky, přesto dům stále zůstával z větší části prázdný a pustý. Já to tak ovšem nevnímal, protože brýle pro rozšířenou realitu, které jsem nosil prakticky pořád, mi dům průběžně zkrášlovaly, když jsem jím procházel. Holé zdi rozlehlého sídla díky nim pokrývaly velkolepé tapiserie, vzácné obrazy a zarámované filmové plakáty. Každou z prázdných místností brýle vybavily iluzorním nábytkem a elegantní výzdobou.

To vše ale pouze do toho okamžiku, kdy jsem systému rozšířené reality nařídil, aby veškerý volný prostor přizpůsobil jinému účelu, jako třeba právě teď rannímu běhu.

„Nahraj Indiana Jonese a chrám zkázy,“ přikázal jsem, když jsem sestoupil po velkolepém schodišti.

Prázdný vestibul a matně osvětlené chodby sídla se v tu ránu proměnily v rozlehlý podzemní labyrint jeskyní a průchodů. Cvičební úbor, který jsem měl na sobě, nahradila dokonalá kopie kostýmu Indiany Jonese, včetně obnošené kožené bundy, biče u pravého boku a zprohýbané fedory.

Rozezněl se Indyho hudební motiv a já se rozběhl domem. Přede mnou vyskakovaly nejrůznější překážky a nepřátelé, jimž jsem se musel vyhýbat nebo je zneškodňovat svým imaginárním bičem. Za každou překážku, které jsem se vyhnul, a za každého nepřítele, jehož jsem přemohl, jsem získával body. Další bonusové body jsem si vysloužil, pokud jsem udržel vysoký srdeční tep a za osvobození zajatých dětí, využívaných v chrámu na otrocké práce, z jejich cel rozptýlených podél mé trasy. Uběhl jsem takhle pět mil, sprintoval jsem z jednoho konce svého domu na druhý a zase zpátky. A podařilo se mi překonat předchozí nejvyšší skóre.

Ukončil jsem herní program a sundal si brýle pro rozšířenou realitu. Pak jsem se osušil ručníkem, vypil trochu vody a zamířil do své soukromé posilovny. Cestou tam jsem se zastavil v garáži, abych se mohl pokochat svou sbírkou automobilů. Ze všech mých každodenních rituálů tenhle nikdy nezklamal, vždycky mi vyvolal úsměv ve tváři.

Obrovitánská garáž sídla v sobě momentálně skrývala čtyři přesné repliky aut z klasických filmů – stejná čtyři auta, která – každé svým dílem – inspirovala vozidlo mého avatara v OASIS, ECTO-88. Vlastnil jsem stroj času DeLorean DMC-12 z roku 1982 doktora Browna (předvznášedlovou verzi); pohřebácký model Cadillacu z roku 1959, Ectomobile Ecto-1 vystupující v Krotitelích duchů; černý Pontiac Firebird Trans-Am 1982, Knight Industries 2000 neboli zkráceně KITT (se super stíhacím režimem); a konečně úplně vzadu Jet Car doktora Buckaroo Banzai, který dokázal proniknout pevnou hmotou a byl postaven na základě značně přebudovaného pick-upu Ford řady F z roku 1982, doplněného náporovým sáním z dopravního letounu DC-3 připevněným na rám, kokpitem německého stíhacího letounu z druhé světové války, proudovým motorem a brzdicími padáky pro rychlé zpomalení.

Nikdy jsem žádný z těch vozů neřídil. Prostě jsem je jen chodil do garáže obdivovat. Občas jsem si do nich sedl, rozsvítil všechny obrazovky a ovládací panely, poslouchal staré filmové soundtracky a čerpal nápady pro další kapitolu série filmů o voze ECTO-88 – na tomto projektu jsem začal pracovat poté, co mi terapeut poradil, že bych mohl ze své přemíry kreativní energie i něco vytěžit.

GSS vlastnilo mimo jiné mediální společnosti, které vlastnily filmová studia, která vlastnila práva k Návratu do budoucnosti, Krotitelům duchů, Knight Riderovi i Dobrodružství Buckaroo Banzai napříč osmou dimenzí, a po uhrazení dost mastných licenčních poplatků majitelům pozůstalosti Christophera Lloyda, Davida Hasselhoffa, Petera Wellera, Dana Aykroyda a Billa Murrayho jsem mohl do svého filmu obsadit počítačově generovaného FActora (facsimile actor, přesná napodobenina herce) kteréhokoli z nich. Byly to v podstatě NPC, nehráčské postavy, které měly právě tolik umělé inteligence, aby dokázaly přijímat mé verbální pokyny, když jsem je postavil na plac při virtuálním natáčení v oblíbeném filmařském softwaru GSS Cinemaster.

To mi umožnilo konečně si uskutečnit dávný fanouškovský sen: stvořit epický filmový crossover o doktoru Emmettu Brownovi a doktoru Buckaroo Banzaiovi, kteří spojí své síly s Knight Industries a společně vytvoří jedinečné interdimenzionální vozidlo pro Krotitele duchů, aby mohli s jeho pomocí zachránit všech deset známých dimenzí před cross-ripem, obzvlášť nebezpečným duchem, který by dokázal zpřetrhat tkanivo časoprostorového kontinua.

Už jsem napsal, vyprodukoval a zrežíroval dva filmy ze série ECTO-88. Oba si na současné poměry vedly docela slušně – přinutit lidi, aby zaplatili vstupné a vydrželi sedět v kině po celou dobu promítání, byl v dnešní době dost záhul, když vezmete v úvahu širokou a cenově dostupnou nabídku ONI-netu –, nevydělaly ale dost, aby pokryly produkční náklady, které se mi trochu vymkly z rukou, a všechny speciální efekty. Mně ovšem byla ziskovost těch podomácku vyráběných filmů úplně fuk. Jediné, na čem záleželo, byl pocit seberealizace, jímž mě naplňovala jejich výroba, sledování a sdílení s dalšími fandy. Teď jsem pracoval na ECTO-88: Epizodě III – poslední kapitole mé vrcholně nerdovské trilogie.

Přistoupil jsem ke KITTovi, pozdravil ho a popřál mu dobré ráno. Pak se na jedné obrazovce v kokpitu objevil Max a složil KITTovi kompliment k novému pevnému disku. KITT poděkoval a oba se zabrali do diskuze o specifikacích pevných disků, jako dva automobiloví nadšenci posedlí motory. Pokračovali v tom i poté, co jsem garáž opustil.

Pak přišel čas na silový trénink v nevyužívané jídelně, kterou jsem proměnil v soukromou posilovnu. Max mi občas, když jsem zvedal činky, nabídl pár povzbudivých slov proložených tu a tam nějakou tou drzou poznámkou. Vlastně nebyl až tak špatný osobní trenér. Po pár minutách jsem ho ale ztlumil, abych mohl sledovat další epizodu Pána času z éry Petera Davisona. Byl to jeden ze zamilovaných seriálů Kiry Morrowové a Davison byl jejím třetím nejoblíbenějším Doktorem, hned po Jodie Whittakerové a Davidu Tennantovi.

Informace, připomněl jsem si v duchu. Musíš shromažďovat informace.

Jenže já se na tu epizodu nějak nebyl schopný soustředit. Jediné, na co jsem dokázal myslet, byla čtvrtletní schůze spoluvlastníků GSS naplánovaná na dnešek. Poprvé od našeho posledního setkání, které proběhlo před třemi měsíci, se při něm totiž uvidím se Samanthou.

No popravdě se vlastně uvidím s jejím avatarem, protože naše schůze se konaly v OASIS. To ale nijak zásadně neumenšovalo moji úzkost. I poprvé jsme se se Samanthou setkali online. Prostřednictvím svých avatarů jsme se seznámili dávno předtím, než jsme na sebe narazili ve skutečném světě.

a a a

Osobně jsem Samanthu Evelyn Cookovou poznal teprve v domě Ogdena Morrowa v oregonských horách, krátce po tom, co mi pomohla vyhrát Hallidayovu soutěž.

Byli tam s námi i Aech a Šótó. Následujících sedm dnů jsme pobývali v Ogově sídle jako jeho čestní hosté a mohli jsme se blíže seznámit v realitě. Po tom všem, čím jsme si my čtyři společně prošli v OASIS, už mezi námi silné pouto existovalo tak jako tak. Ale ten týden, který jsme spolu strávili ve skutečném světě, nás proměnil v rodinu – i když značně dysfunkční.

Během toho týdne jsme se do sebe se Samanthou taky zamilovali.

Už v době, kdy jsme se znali jen v OASIS, jsem byl přesvědčený, že ji miluju. A v jistém naivním, adolescentním smyslu to tak možná i bylo. Když jsme spolu ale začali trávit čas v Earlu, zamiloval jsem se do ní úplně odznova. A tehdy podruhé to proběhlo daleko intenzivněji, daleko rychleji, protože naše spojení teď bylo nejen duševní, ale i fyzické, jak to příroda původně zamýšlela.

A tentokrát se i ona zamilovala do mě.

Těsně předtím, než jsem ji poprvé políbil, mi řekla, že jsem její nejlepší kamarád, nejmilejší člověk na světě. Takže si myslím, že ke mně taky něco cítila už v OASIS. Jen měla na rozdíl ode mne dost rozumu, aby těmhle pocitům nedůvěřovala nebo na jejich základě nejednala, dokud neodfiltrujeme svoje avatary a konečně se nepoznáme osobně.

„Nemůžeš vědět, jestli někoho miluješ, pokud ses ho vlastně nikdy opravdu nedotkl,“ řekla mi. A jako obvykle měla pravdu. Jakmile jsme se začali navzájem dotýkat, zjistili jsme, že máme problém s tím přestat.

O věneček jsme oba přišli tři dny po našem prvním polibku. Zbytek týdne jsme se při každé vhodné příležitosti někam vytratili, abychom dělali zvíře se dvěma hřbety. Stejně jako Depeche Mode jsme zkrátka nikdy neměli dost.

Ogovo sídlo bylo vybudováno tak, aby připomínalo Roklinku z filmové verze Pána prstenů, a stejně jako jeho fiktivní protějšek hnízdilo v hlubokém údolí, takže se díky místní akustice hlasité zvuky nesly skutečně do dálky a jejich ozvěna se odrážela od okolních skalních stěn. Naši přátelé i hostitel však velkodušně předstírali, že ten kravál, který jsme tropili, neslyší.

Nikdy bych nečekal takové závratné štěstí a takovou euforii. A nikdy jsem se necítil tak chtěný a tak milovaný. Když mě sevřela v náručí, přál jsem si, aby mě už nikdy nepustila.

Jednou v noci jsme se rozhodli, že naší písní bude „Space Age Love Song“ od A Flock of Seagulls, a od té chvíle jsme si ji pouštěli pořád a pořád dokola, celé hodiny, a u toho si povídali nebo se milovali. Teď tu písničku nemůžu ani cítit. Odfiltroval jsem ji ze svého OASIS nastavení, abych už ji určitě nikdy neslyšel.

Aech, Šótó, Samantha a já jsme taky celý týden odpovídali na nekonečnou záplavu otázek, jimiž nás ostřelovali novináři, podávali jsme vysvětlení zástupcům nejrůznějších bezpečnostních složek a podepisovali hory papírů právníkům spravujícím Hallidayův majetek, kteří teď dostali za úkol rozdělit ho rovným dílem mezi nás čtyři.

Ogdena Morrowa jsme si během našeho krátkého pobytu v jeho domě přímo zamilovali. Představoval otcovskou postavu, která nám všem v minulosti chyběla, a byli jsme mu natolik vděční za jeho pomoc během soutěže i po jejím skončení, že jsme se rozhodli jmenovat ho čestným členem Horní pětky. Laskavě to přijal. (Jelikož jsme zbyli jen čtyři, zabránilo navíc Ogovo začlenění do Horní pětky tomu, abychom vypadali, jako že neumíme počítat.)

Taky jsme Oga vyzvali, aby znovu nastoupil do Gregarious Simulation Systems jako náš hlavní poradce. Koneckonců byl spoluzakladatelem společnosti a jako jediný z nás měl zkušenosti s jejím řízením. Og však naši nabídku odmítl, prohlásil, že ani v nejmenším netouží vracet se z penze. Slíbil nicméně, že nám kdykoli poradí, pokud ho o to požádáme.

Toho rána, než jsme Ogovo sídlo opustili a rozlétli se každý jinam, vyšel na svou soukromou ranvej, aby se s námi rozloučil. Jednoho po druhém nás sevřel v mocném objetí a slíbil, že zůstaneme ve spojení přes OASIS.

„Všechno bude v pořádku,“ ujišťoval nás. „Vím, že si povedete fantasticky!“

V té době jsme měli spousty důvodů o jeho předpovědi pochybovat. Všichni jsme se ale tvářili, že mu to věříme a že jeho důvěra v nás je oprávněná.

„Naše budoucnost je tak oslnivá, že bysme si na to měli radši vzít sluneční brejle!“ poznamenala Aech, nasadila si Ray-Bany a nasedla do tryskáče, který ji dopravil do domoviny jejích předků.

Když jsme se se Samanthou toho rána na ranveji políbili na rozloučenou, vůbec by mě nenapadlo, že je to náš úplně poslední polibek. Jenomže hned druhý den jsem objevil ONI headset a všechno se změnilo.

Tušil jsem, že se Samantě nejspíš nebude líbit, že jsem vyzkoušel ONI, aniž bych se s ní napřed poradil. Protože ale zařízení fungovalo bezchybně a neutrpěl jsem žádnou újmu, usoudil jsem, že mi ten drobný hazard odpustí. Jenomže ona se namísto toho pořádně nakrkla a zavěsila mi dřív, než jsem jí vůbec stihl vylíčit všechny ty nejrůznější věci, které jsem s ONI zažil – a ty, které jsem se rozhodl nezažít.

Aech a Šótó zareagovali na moji novinu s daleko větším nadšením. Všeho nechali a přiletěli do Columbusu, aby si ONI vyzkoušeli na vlastní kůži. A byli z toho zážitku stejně unešení jako předtím já. Šlo o skutečně transcendentální technologii. OASIS neurální rozhraní představovalo naprosto vrcholnou protézu. Protézu, která mohla dočasně vyléčit jakoukoli chorobu nebo zranění tím, že odpojila mysl od fyzického těla a napojila ji na nové, dokonale zdravé, plně funkční tělo uvnitř OASIS – simulované tělo, které nikdy necítilo žádnou bolest a jehož prostřednictvím jste mohli zakusit jakékoli představitelné požitky. Všichni tři jsme to začali vzrušeně probírat, vypočítávali jsme, na kolik způsobů tohle zařízení všechno změní.

Když ale na scénu konečně dorazila Samantha, nabraly věci drastický sešup.

Pořád si pamatuju každičké slovo z naší tehdejší debaty, protože jsem si ji přímo v jejím průběhu bezostyšně nahrával přes ONI headset. V následujících třech letech jsem si tu konverzaci téměř každý týden přehrával. Pořád mi připadalo, jako by k našemu rozchodu došlo sotva před pár dny. Protože pro mě tomu tak bylo.

„Sundej si ten debilní krám!“ prohlásí Samantha a upře zhnusený pohled na ONI headset, který mám na hlavě. Ten původní, jenž jsem našel v Hallidayově trezoru, leží na konferenčním stole mezi námi spolu se třemi duplikáty, které právě vylezly z 3D tiskárny.

„Ne,“ odseknu naštvaně. „Chci mít nahraný, jak absurdně se teď chováš, abych ti to pak mohl přehrát a vidělas to na vlastní oči.“

Aech a Šótó sedí mezi námi na protějších stranách konferenčního stolu a otáčejí hlavami sem a tam, jako by sledovali tenisový zápas. Šótó s mírným zpožděním, protože náš rozhovor poslouchá přes překladač Mandarax ve sluchátku.

„Už jsem ti říkala,“ sebere Samantha ze stolu jeden headset, „že nikdy nedovolím, aby tahle věc převzala kontrolu nad mým mozkem. Nikdy.“

Mrskne headsetem o zeď, soupravě se ale nic nestane. Jsou velice odolné.

„Jak si můžeš udělat kvalifikovaný názor, když jsi to ani nezkusila?“ namítne Aech tiše.

„Čichat ředidlo jsem taky nikdy nezkoušela,“ odsekne Samantha. Otráveně si povzdychne a prohrábne si rukama vlasy. „Nevím, proč to nedokážete pochopit. Tohle je ta poslední věc, kterou lidstvo potřebuje. Copak to nevidíte? Svět je v totálních sračkách…“

Vytáhne na obrazovku v konferenční místnosti půl tuctu různých zpravodajských webů z celého světa, takže ji vyplní obrazy chudoby, hladomoru, chorob, války a pestrého výběru přírodních katastrof. I se ztlumeným zvukem působí ta záplava záběrů, kterými nás ostřeluje, dost děsivě.