Obsah

Úvod

kniha první

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

kniha druhá

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

kniha třetí

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

kniha čtvrtá

28.

29.

30.

31.

32.

kniha pátá

33.

34.

35.

Mala Kacenbergová

Mala a její kočka

Ikar

Mala Kacenberg

MALA’S CAT

Copyright © Mala Kacenberg, 1995

This book is published by agreement of the children
of Mala Kacenberg.

First published as Mala’s Cat in 2022 by Michael Joseph, an imprint
of Penguin Books. Penguin Books is part of the Penguin Random
House group of companies.
All rights reserved.

Translation © 2023 by Sylvie Wagnerová

ISBN 978-80-249-4937-6

Na památku

mých drahých rodičů Jicchaka
a Frimchy Szorerových a mých prarodičů,
kteří mi vštípili dostatek víry,
abych z ní dokázala čerpat sílu celou válku.
Knihu věnuji i sestře Balle,
kterou jsem zbožňovala
a vždy si ji brala za příklad;

jedinému bratru Jechielu Geršonovi,
jehož mi krutě zavraždili přímo před očima;

mladší sestře Ester, která byla tak chytrá a vyspělá
a jíž bylo třináct, když i ji bez milosti zavraždili;

roztomilým sestřičkám Kresele a Surele, stejně zlatým,
jaké byly jejich vlásky, a příliš malým na to,
aby vůbec pochopily, co se děje –
pro ně jsem každý den žebrala o jídlo;

mladším sestrám Freidele a Devoirele,
které zemřely tak mladé, že se už nedočkaly
válečného běsnění, které pak následovalo;

drahým strýcům, tetám a dalším příbuzným
a bezpočtu přátel, jejichž ztráta nikdy nepřebolí
a na jejichž lásku budu vždy vzpomínat;

šesti milionům židovských mučedníků,
kteří byli brutálně zavražděni Němci.

Manželovi za odvahu a trpělivost,

s nimiž snášel břímě mé tragické minulosti,

za jeho toleranci a porozumění,

když jsem si bolestné vzpomínky vybavovala,

a za to, že jsem i s Ha-Šemovou pomocí

dokázala znovu vybudovat báječnou židovskou rodinu;

našim skvělým dětem a vnoučatům.

Kéž dál nesou pochodeň našeho dědictví.

Amen.

Úvod

Bylo mi pouhých dvanáct a půl, když na Evropu padl stín třetí říše. V době, kdy začala strašlivá noční můra německé invaze do mé bezbranné země, jsem se více než o důsledky války zajímala o školu, rodinu a přátele. Nedokázala jsem si ani představit rozsah hrůz, které měly brzy následovat.

Od přírody jsem byla spokojené dítě a své první roky jsem si nesmírně užívala. V oněch slunečných dnech mého dětství mě rodiče stále chránili před všemi nebezpečími a netušila jsem, jaká katastrofa postihne židovský národ a mou rodinu.

Ani veškerý čas, který uběhl od oněch strašných dnů, nedokázal vymazat vzpomínky na to, jak hluboko dokáže lidstvo klesnout. Tyto obrázky mi zůstávají navěky vyryté do paměti. Kvůli obludnosti spáchaných zločinů, pokud si je vůbec máme připomínat, chci přiblížit historii poloviny dvacátého století tak, jak jsem ji zažila já, Mala Szorerová.

Vím, že mnoho lidí se bude divit, proč jsem se najednou rozhodla napsat knihu. Těm bych ráda řekla, že stále prožívám mnoho bezesných nocí. Když se tak potácím mezi vědomím a snem, volám: „Drahá matko a otče! Konečně se vracím k vám domů. Chci vás všechny ještě jednou vidět v našem útulném domku, u něhož tak pokojně protéká řeka s bílými oblázky, s nimiž jsem si jako dítě vydržela hrát celé hodiny. Toužím ještě jednou zahlédnout zelená pole za humny, kde jsme odpočívali a užívali si dlouhé společné procházky. Milovaná matko, pozvi prosím všechny mé drahé přátele a uspořádej velkou hostinu, protože vám chci vyprávět ten nejděsivější příběh, jaký jste kdy slyšeli – o tom, jak se mi při tolika příležitostech zázračně podařilo uniknout smrti; o tolika letech nekonečné osamělosti.

Mám pocit, jako by na mě z nebe volal známý hlas: „Nevstupuj do Tarnogródu, mé drahé dítě. Už tam není nikdo, kdo by ti naslouchal.“ Srdce se mi sevře a probouzím se z oné snové vize, z té noční můry. Když jsem plně vzhůru, představy jsou stále živé a jsem rozhodnutá sepsat svůj příběh – nejen pro svou drahou, ztracenou, vyhlazenou rodinu a přátele, ale pro celý svět, aby si i ostatní tu dobu připomínali a postarali se, aby vzpomínky na ty strašlivé události nezmizely jako odváté podzimní listí.

Tarnogród. Když vycíděné boty nacistických vojáků rozdrtily idylický poklid tohoto polského městečka, můj život se šmahem a neodvolatelně změnil. Vzápětí jsem byla násilím vyrvána z teplé náruče svých prarodičů, rodičů a sourozenců a musela jsem bojovat o přežití ve stále nepřátelštějším světě.

Velmi brzy události zasáhly mou rodinu a začala systematická likvidace polského židovského obyvatelstva. Otřesné podmínky, které naši lidé museli vydržet, a mlčení „civilizovaného“ světa tváří v tvář neskonalému zlu mi utkvěly v paměti jako zažloutlá fotografie, obrázek nejstrašnější kapitoly v dějinách lidstva – holokaustu. Jedno staré rčení říká, že „jiní se mohou bát toho, co přinese zítřek, ale já musím světu vyprávět to, co se stalo včera“. Může se zdát, že můj příběh pochází spíš z říše pohádek, ale je to čistá pravda. Všechno se to stalo za mého života, ne před sto lety, ale jen před jednou krátkou generací. Je na nás, abychom udržovali památku mrtvých stále živou, dlužíme jim to. Musíme připomínat světu, že je povinnost nikdy nezapomenout. Aby člověk mohl čelit budoucnosti, musí pochopit minulost.

kniha první

Na útěku

1.

U řeky

Pocházím z praktikující židovské rodiny. Narodila jsem se v Tarnogródu, malém městečku v Lublinském vojvodství hluboko v srdci Polska. Moji rodiče měli devět dětí. Tři zemřely jako malé na úplavici a chřipku, nemoci, na něž tenkrát neexistovaly léky. Zpětně mohu říci, že měly štěstí, protože byly alespoň ušetřeny utrpení a hrůz, jaké měly potkat ostatní členy mé rodiny.

V třicátých letech odjel můj otec Jicchak Szorer za prací do Uruguaye. V Polsku byly hodně zlé časy a on byl v naší rodině jediným chlebodárcem. Před ním tam už odjeli jeho bratři Jákob a Meilich a dařilo se jim tam docela dobře. Vyhnuli se tak událostem, které měly přinést záhubu celé mé rodině a šesti milionům našich lidí.

Po dvouletém pobytu v Jižní Americe se můj otec vrátil zpátky do Tarnogródu. Nesnesl pomyšlení, že by měl být ještě déle odloučen od mé matky a nás, dětí. Ze začátku si myslel, že se mu podaří v Uruguayi usadit, ale záhy mu došlo, že by bylo příliš obtížné vychovávat tam děti v náboženském duchu, protože v té době nebyly v Uruguayi žádné židovské školy, ba nefungovala tam ani židovská komunita.

Aby můj otec naši velkou rodinu uživil, pracoval pro mnoho majitelů menších podniků, ale nakonec od toho všeho upustil a rozhodl se, že se osamostatní a bude si vydělávat jako velkoobchodník s ovocem. Začal tak, že si pronajal několik sadů na periferii našeho města. Později si pronajímal ještě další od statkářů v sousedních vesnicích, jako byly Łukowa, Chmielek a jiné, jejichž jména si už nepamatuji. Pronajímal si ty sady vždycky v době, kdy byly stromy dosud v květu, takže byl s to odhadnout, kolik ovoce urodí. Jen zřídka se zmýlil. Třebaže jsme nikdy nebyli bohatí, dařilo se nám držet se nad vodou z výnosů plynoucích z prodaného ovoce a zároveň jsme měli dost ovoce i pro sebe, a těšili se tak dobrému zdraví.

„Nebesům budiž chvála, že jsem nezůstal v Uruguayi,“ říkával můj otec, „protože v Tarnogródu máme dostupné školní vzdělání a přitom tu můžeme v plném rozsahu zachovávat zásady našeho náboženství.“

Otec si během svého pobytu v Uruguayi vedl velmi dobře a podařilo se mu našetřit dost peněz, aby pro nás mohl postavit nový dům, hned vedle domu mého dědečka z matčiny strany. Dědeček se jmenoval Reb Jákov, ale ve městě ho všichni znali spíš pod domáckou přezdívkou Janki.

Můj dědeček byl sice už starší člověk, ale pořád byl velmi aktivní a plný sil. Měl ještě bratra Izára a oba to byli tak statní chlapi, že je lidé nazývali „kozáky“. Žertem se o nich říkalo, že by na svých ramenou unesli celý dům. Můj dědeček byl melamed v místním chederu a já jsem se toho spoustu naučila jen tím, že jsem poslouchala jeho vyprávění. Byl vdovec a kromě vaření, které mu obstarávala moje matka, se staral o sebe a o svůj dům sám, což zvládal dokonale. Vždycky chodil upravený a čistý. Dodnes si pamatuji, jak položil všude kolem našich domů dřevěná prkna, abychom, když ho půjdeme navštívit, mu zejména v zimě nenanesli do domu na botách bláto. Beton se v té době ještě běžně nepoužíval.

I když jsme neměli moc nějakých dalších vymožeností, považovali jsme se za šťastnější než leckteří naši sousedé, protože jsme měli k dispozici dvojí mimořádný luxus, pro který jsme byli předmětem závisti našich známých – venkovní toaletu a vlastní studnu. Umožňovali jsme našim sousedům nabírat si u nás vodu, kterou jsme my sami používali jen na úklid a na praní ložního prádla. Pro pitnou vodu jsme museli kousek chodit, ale někdy jsme si mohli dovolit nechat si ji dovážet až do domu, a to nám život trochu usnadňovalo.

Náš dům byl obyčejný, podobný mnoha jiným v našem městě, kde byla spousta obyvatel stejně chudých, jako jsme byli my. Uprostřed rozlehlé místnosti stála velká pec, oddělující ložnici mých rodičů od jídelny. Pec sloužila k pečení a také k vytápění, abychom během studených zim nemrzli. Ještě jsme měli samostatná kamna, na těch se vařilo. Protože jsme do našeho domu neměli zavedený plyn ani elektřinu, jediným palivem bylo dřevo. Dříví jsme si nechávali přivážet každé úterý, kdy byl ve městě trh. Můj otec měl trvalou dohodu s jedním rolníkem, jemuž platil za to, že nám přivážel do domu klády na voze taženém koněm.

Blízko našeho domu tekla řeka Nitka a my jsme si obvykle všechno naše oblečení přepírali v ní, protože voda ze studny na všechny potřeby nepostačovala. Div divoucí, prádlo vždycky zářilo čistotou. Během léta jsme v té říčce obyčejně myli také porcelánové nádobí, kuchyňské potřeby a příbory a nechávali je vyschnout na dřevěných bedýnkách na slunci. Protože jsme nikdy nepoznali, co je to přepych, byli jsme zvyklí na podmínky, v nichž jsme vyrůstali. Věděli jsme, že naši rodiče tvrdě pracují, aby nás uživili a ošatili. Snažili se dělat všechno pro to, abychom se cítili spokojení. Vždycky před snídaní bylo u nás doma zvykem odříkat ranní modlitbu. Modlili jsme se také večer před spaním a po jídle jsme za vše, čeho se nám dostalo, děkovali. Užívala jsem si život plnými doušky a nikdy jsem od něho nečekala víc, než kolik si moji milovaní rodiče mohli dovolit mi poskytnout. Nikdy jsem nezapomínala děkovat Všemohoucímu za to, co máme.

Mou oblíbenou kratochvílí bylo hrát si s oblázky, které jsem sbírala na břehu řeky Nitky, a stala jsem se v tom docela přebornicí. Hodila jsem do vzduchu čtyři nebo pět kamínků současně a dokázala jsem je pochytat všechny najednou. Na druhé straně řeky byla pole s obilím a sady. Kolem polí vedly úzké travnaté pěšinky, po nichž jsem se moc ráda brouzdala. Ze všeho nejvíc mě bavilo lehnout si do stínu stromů a dívat se vzhůru na krásnou modrou oblohu. Stromy byly vždycky mí nejlepší kamarádi. Vypracovávala jsem si pod nimi domácí úkoly a čerpala jsem od nich inspiraci, když jsem psala básničky v polštině nebo v jidiš.

V létě bývala nesnesitelná vedra a my jsme před nimi utíkali a trávili čas v sadech, které jsme měli pronajaté. Uprostřed každého byla malá chatka a my jsme si do ní z domova nosívali kuchyňské potřeby, potraviny, deky a další základní vybavení. Ach, ta jídla, která tam matka na kamínkách vařívala! Úplná lahoda. My děti jsme v pohodě přespávaly v rozlehlé zahradě, ale naši rodiče museli držet noční stráž a hlídat, aby nám někdo nepřišel krást zralé ovoce. Na čerstvém vzduchu jsme měli všichni zdravou chuť k jídlu, takže jsme se koncem léta vraceli svěží a spokojení.

Ale jakkoli jsem si užívala život pod širým nebem, ještě víc se mi líbilo, když jsme se vrátili domů a začal nový školní rok. Těšila jsem se, že postoupím do vyšší třídy a co nového se dozvím. Nikdy jsem nedokázala pochopit, proč si některé mé kamarádky přály nadobro přestat chodit do školy. Neuvědomovaly si, že jakmile s tím jednou přestanou, už se do školy nebudou moci nikdy vrátit. Protože jsme neměli peníze na to, aby mě rodiče mohli posílat do soukromé židovské školy, chodila jsem do státní školy. Nicméně všechny micvy, přikázání, jsem zachovávala. Dokonce jsem nežidovské dívky naučila modlit se nad jídlem.

Byli jsme velmi úzce semknutá komunita, v níž jsme společně sdíleli události jak radostné, tak i ty bolestné. Když se mládenec z naší komunity ženil nebo dívka vdávala, oslavovali jsme to všichni. Bylo nám jedno, že chodíme pořád ve stejném oblečení, hlavně že nám bylo spolu dobře. Byli jsme jedna velká, šťastná rodina a společně jsme si vychutnávali radosti venkovského života se všemi našimi přáteli. V mém dětství neexistovalo nic jako nuda.

2.

Ve škole se dějí divné věci

Nebylo nám souzeno, aby se nám dařilo dobře navěky. V roce 1936 se přihnalo krupobití, dokonce opakovaně, poničilo všechnu úrodu v naší části země a s relativním blahobytem byl rázem konec. Octli jsme se ve velmi obtížné situaci a ne vždycky jsme měli dost peněz. Naši rodiče v nás ale stejně po celou dobu udržovali pozitivního ducha a říkali nám, abychom důvěřovali Nebesům. Oblečení jsme si museli pořizovat hlavně takové, aby nám hodně dlouho vydrželo.

Zhoršující se celonárodní ekonomická situace vyústila v lokální krizi, kterou ponenáhlu začaly provázet ošklivé antisemitské nálady – následná lavina zasáhla všechny židovské komunity v Polsku, Tarnogród nebyl výjimkou. Avšak pro nás děti se to ze začátku příliš nelišilo od bouřek s krupobitím, které nás přivedly téměř na mizinu. My děti jsme si žily spokojeně dál. Byli jsme ještě moc  malí nebo mladí, abychom si z toho něco
dělali.

Tarnogród byl sice malé město, ale byly v něm hned dvě školy. Ta, do níž jsem chodila já, se jmenovala Zajacówka. Byla to pěkná budova na druhé straně řeky, obklopená zahradami a velkými sportovními hřišti. Čas od času jsme chodili na vycházky do nedalekých lesů v Majdanu. Milovala jsem ty výlety, protože mě pokaždé na několik hodin vyvedly z mého domova plného lidí do zelených koutů malebného venkova.

V zimě jsem jezdívala do školy na lyžích a ještě jsem s sebou táhla sáňky na nezbytné zimní dovádění. Po vyučování jsme se oddávali různým zimním radovánkám. Času na ně jsme měli habaděj, protože sníh zůstával skoro vždycky ležet až do jara. Na modročerné obloze poseté hvězdami zářila Luna, zmrzlá zem byla zasypaná hlubokým, bíle jiskřícím sněhem a my jsme si každý večer vylezli na jiný kopec a z vrcholu vesele sjížděli na opačnou stranu. Kolem uší nám svištěl mrazivý noční vzduch. Když jsme se vyřádili, vraceli jsme se domů s hořícími tvářemi a těšili se na teplé jídlo, které pro nás měly naše matky přichystané.

Všechno mi připadalo naprosto nádherné a žila jsem ve víře, že všichni lidé jsou naši přátelé. Až teprve později mi došlo, jak jsem byla naivní a pomýlená.

Netrvalo dlouho a cesta do školy začala nám, židovským žákům a žákyním, připadat ne úplně bezpečná, stejně tak i návrat ze školy, a velmi brzy začalo být pro židovské děti nebezpečno i v samotné třídě.

Když vstoupil učitel do třídy, bylo zvykem, že všichni vstali. Na jeho pokyn se pak zase posadili. Jednou se mi stalo, že jsem ráno ještě nebyla úplně probuzená a reagovala jsem na pokyn sednout o vteřinu později. Učitel, jmenoval se Smutek, si to najednou ke mně namířil a uhodil mě pravítkem s takovou prudkostí, že jsem omdlela. Když jsem přišla k sobě, nemohla jsem si vzpomenout, co se mi přihodilo. O přestávce mi moje spolužačky řekly, že mě Smutek zbil do bezvědomí proto, že jsem si dost rychle nesedla. Můj učitel asi nechápal, že jsem byla v tu chvíli ještě zmámená a rozespalá, protože jsem v noci sdílela postel s jednou nebo i s dvěma sestrami. Ale poněvadž jsem prahla po poznání, musela jsem urážky a fyzické týrání spolknout, i když jsem to v nitru nesla velmi těžce.

Jeden učitel, jmenoval se pan Weiss a pravděpodobně to byl etnický Němec, nám často vyhrožoval poznámkami typu: „Jen počkejte, až přijdou Němci.“ Protože jsme nechápali, co tím míní, rodičům jsme to neřekli.

Ačkoli jsem měla vyučování opravdu ráda, záhy se mi začaly s docházkou do školy spojovat nepříjemné pocity. Ale vždycky jsem byla houževnatá a moji rodiče říkávali, že jsem se měla narodit jako kluk, což by se jim bývalo převelice hodilo, protože měli jen jednoho syna, mého o dva roky staršího bratra Jechiela Geršona.

Jednoho dne nechal pan Weiss všechny židovské chlapce po škole, mého bratra Jechiela mezi nimi, a všechny je seřezal rákoskou, třebaže se nedopustili ničeho špatného.

Když se k němu domů dostavila delegace rozhořčených matek, aby si stěžovaly, všechny s urážlivými komentáři vyhnal. Školní docházka byla povinná a chlapci neměli na vybranou. Museli do třídy chodit dál.

Dodnes mám před očima smutný výraz v tváři mé matky, jak se každé ráno loučí se svým synem, který odchází do školy. Jít si stěžovat na policii jsme nemohli, protože i policistů jsme se báli. Ještě i dnes, kdykoli potkám nějakého policistu, vždycky se na něho vlídně usměju.

Dozajista se diví, co že jsem tak „přátelská“, ale mě k tomu vede přesvědčení, jehož jsem se nikdy nezbavila, že budeme-li se „pěkně chovat“ a budeme-li „vděční“, policisté budou naši přátelé. Přinejmenším nás nechají na pokoji.

3.

Tak trochu jiné vzdělávání

Policisté nás na pokoji nenechali. Život se pro židovskou komunitu stával den ode dne obtížnější a protižidovské projevy byly čím dál tím běžnější. Jeden starý židovský prodavač obvařánků naaranžoval každé ráno své zboží úhledně na bílé papírové ubrousky do velkého proutěného koše. Potom se s obvařánky odebral na náměstí a nabízel je tam. Jaké bylo mé zděšení, když se mi jednoho dne naskytl pohled na jakéhosi statného policistu, který mu na ten koš šlápl a svými špinavými botami mu ty obvařánky rozdupal! Bez sebemenší známky lítosti šel dál. Viděla jsem mu do tváře a všimla jsem si, že se dokonce usmíval! A to byly teprve začátky té velké tragédie. Záhy jsem měla být svědkem mnoha podobných traumatizujících příhod. Začínalo mi docházet, že na světě je víc zlých lidí než těch hodných a proměňovalo mě to. Když jsem viděla věci, jaké bych si nikdy nedokázala ani představit, přestávala jsem být bezstarostným dítětem. Zvážněla jsem. Začala jsem chápat, do jak obtížné situace jsme se dostali, a za jediný rok jsem určitě vyzrála o několik let. Brala jsem ale život dál tak jako dřív, protože jsem měla zázemí šťastného domova, s rodiči, jejichž vedení jsme se bezezbytku podřizovali. Jestliže nám říkali, abychom se nestrachovali, tvářili jsme se, že se nestrachujeme.

Netrvalo dlouho a propadli jsme se do naprosté chudoby. Nemohli jsme si dovolit koupit ani nové peřiny, a přitom jsme je nutně potřebovali. V Polsku byly zimy nesmírně tuhé a náš dům se nedal pořádně vytopit. Promrzlý vzduch se trochu zahřál, jenom když matka vařila. Moji rodiče, vynalézaví jako vždycky, rozhodli, že si budeme vyrábět peřiny sami. Posadili jsme se všichni kolem velkého stolu a vytrhávali jsme chmýrka z tvrdých nožek kachních a husích brků. Dobře jsme se při takových seancích bavili a brzy jsme měli naškubáno dostatečné množství jemného peří, aby to stačilo na jednu peřinu. Moje matka sice nebyla žádná profesionální švadlena, ale sypky ušít zvládla a všichni jsme pomáhali naplnit je peřím. Jakmile byly nacpané, matka otvor, jímž jsme peří prostrkovali, zašila. Kdykoli jsme potřebovali novou peřinu, celý postup jsme zopakovali. Totéž dělali u sebe doma i naši sousedé, protože bohatých lidí bylo v celém našem městě jen velmi málo.

Moji rodiče měli rádi hudbu, často si během draní peří zpívali a vedli ke zpěvu i nás. Někdy nás vybídli, ať zarecitujeme nějakou báseň. Znali jsme jich zpaměti spoustu, takže jsme se nikdy nenudili, ani si nepřipadali osamělí. A ještě k tomu jsme měli nové peřiny! Pěkně nás hřály a mohli jsme s nimi v pohodě přečkat dlouhou a mrazivou polskou zimu. Vědomí, že jsme si je všechny vyrobili sami, nám přinášelo veliké uspokojení a o to víc jsme si spánek pod nimi užívali. Vedle jídla to bylo to nejzákladnější u nás doma.

Někdy jsem zaslechla, jak si moji rodiče povídají s přáteli o tom, co se děje ve světě. Svěřovali si to znepokojeným tónem, ale já jsem byla ještě moc malá, abych tomu rozuměla nebo abych se doopravdy o takové dospělácké záležitosti zajímala. Tenkrát jsem si myslela, že mi do toho venkoncem nic není. Podle mě neměli moji rodiče na starosti nic jiného, než jak naši velkou rodinu ošatit a nasytit.

Matka mého otce Rivka byla vdova. Provdala se znovu za Mošeho Branda, velmi laskavého džentlmena. Žili v odlehlé vesnici nedaleko města Niska, jmenovala se Pysznica. Podle všeho na tom byli poměrně dobře, protože kdykoli je můj otec navštívil, přivezl domů spoustu uvařeného jídla a konzervovaného masa. Když byla ještě vdova, pracovala moje babička jako kuchařka v jedné varšavské restauraci. Jakmile se znovu provdala, přestala do zaměstnání chodit, ale vařila dál výtečná jídla a pekla vynikající koláče a posílala nám je po svých přítelkyních. My jsme tenkrát měli pořád hlad, třebaže válka dosud nezačala.

Vzhledem k tomu, že jsem byla od malička zvyklá tvrdě pracovat, měla jsem vždycky chuť k jídlu. Dodnes si vzpomínám, že jsme dostali ve škole za úkol napsat esej na téma, co máme nejraději. Rozepsala jsem se tedy o jídle, a všem to připadalo k smíchu.

Moje starší sestra Balla vychodila školu ve čtrnácti letech, jak bylo tenkrát v Polsku obvyklé, a moje babička ji pozvala k sobě do Pysznice a nechala ji vyučit módní dámskou krejčovou. V osmnácti letech Balla učební poměr absolvovala a otevřela si svůj vlastní krejčovský salón ve Varšavě, malý, ale úspěšný.

Moji rodiče měli v plánu nechat mě vychodit školu a po vyučení mě poslat za mou starší sestrou do Varšavy. Na velké město jsem byla zvědavá, zajímalo mě, jak vypadá, a Ballu jsem nesmírně milovala i obdivovala, ale o své budoucnosti jsem měla jiné představy. Myslela jsem si, že pokud bych měla možnost dál studovat, měla bych na víc než na to, abych dělala krejčovou. Školu jsem měla ze všeho nejraději. Fascinoval mě každý nový předmět a ve své třídě jsem vždycky chtěla být mezi prvními. Mým rodičům jsem tím dělala velkou radost a obvykle pro mě měli zvláštní odměny. Dali mi třeba velké červené jablko, na němž jsem si převelice pochutnala. Dražší odměnu si dovolit nemohli.

Vždycky, když se měl do školy dostavit státní inspektor, měla jsem se posadit dopředu, kde stál ředitel, pan Kierownik. Před příchodem inspektora jsem dostala novou uniformu jen na ten den. Moje vlastní uniforma, třebaže docela čistá, byla místy záplatovaná a musela přestát už tolikeré praní, že byla lehce vybledlá. Byla to má poslední uniforma, celá z šedivé látky s bíle lemovanými kapsami. Límeček byl také bílý a v růžcích měl vyšité malé květinky.

Když inspektor přišel, zkoušel nás ze všech předmětů a kladl nám nejrůznější otázky. Všechny jsem vždycky zodpověděla správně, k značnému potěšení našeho pana ředitele. Jindy si mě pan ředitel sotva všiml, a když jsem ho pozdravila, ani mi pokaždé neodpověděl. Má vybledlá uniforma pravděpodobně nelahodila jeho oku.

Mimo výuku ve třídě nás naši učitelé vedli k tomu, abychom byli pracovití. V naší škole nemusel být školník, protože povinností každého žáka, ať to byla dívka či chlapec, bylo vytírat podlahu a podílet se na generálním úklidu budovy. Měli jsme služby na střídačku. Díky tomu jsme byli všichni na svou školu pyšní a měli jsme k ní stejný vztah, jako by to byl náš vlastní domov.

Zásadám jsme se učili i jinak. Na stěně nad školním papírnictvím viselo velké upozornění: SPÓŁDZIELNIA KREDYTU NIE UDZIELA! DRUŽSTVO NEPRODÁVÁ NA DLUH! Už v raném věku jsme se učili znát hodnotu peněz a cvičili jsme se v sebekázni neutrácet, co nemáme – lekce, která mi byla v životě velmi užitečná, zejména během mého dětství.

V naší čtvrti rostla spousta stromů a u našeho domu rostl jeden, jemuž se říkalo přízeň. Jeho kůra se dala snadno loupat a z jeho větviček jsme si dělali vlastní počítací tyčinky a píšťalky. Na nové hračky tenkrát nebyly peníze.

Během prázdnin jsem často navštěvovala vesnici jménem Luchów Dolny, vzdálenou na dvě hodiny chůze, kde bydlel bratr mé matky, strýc Abram. Žil i se svou rodinou ve velkém domě společně se svým švagrem Szymonem a jeho rodinou. Oba byli malostatkáři a provozovali také obchod se smíšeným zbožím. I když mnoho let bydleli spolu a měli společnou jídelnu, nikdy se nehádali, nýbrž žili v míru i se starými rodiči mé tety.

Jako malé holčičce se mi jejich způsob života líbil a říkala jsem si, že bych chtěla také takhle žít. Práce na statku mě bavila, hlavně žnout obilí srpem, jak se to tenkrát dělalo, nebo vykopávat brambory. V tom jsem se vypracovala na experta.

Mou oblíbenou hospodářskou kratochvílí bylo pasení krav, protože jsem mohla být sama a zpívat si všechny písně, které jsem se naučila ve škole. Před druhými lidmi jsem to tak často dělat nemohla. Zpívala jsem moc ráda, ale ostatní neměli pro mé hudební vlohy valné pochopení. Takže jsem si to mohla dopřávat jen při takových příležitostech, jako bylo pasení, když nikde nebylo ani živáčka. Mé pěvecké hodiny mi byly dobré také k tomu, že jsem si zlepšovala polskou výslovnost. Ke znovusjednocení Polska došlo teprve v roce 1918, a protože mí rodiče žili do svých dvaceti let pod vládou Ruska a Rakouska-Uherska, nenaučili se mluvit plynně polsky. Tenkrát jsem neměla ani zdání, jak důležitou roli bude mít ten jazyk pro záchranu mého života.

4.

Léto přechází ve válku

Koncem srpna 1939, když se mé prázdniny na strýčkově statku chýlily ke konci, jsem si jednoho dne večer šla lehnout dřív. Vzbudily mě nějaké hlasy zvenku, vstala jsem a vydala se na obhlídku statku. Když jsem vzhlédla k obloze, spatřila jsem vojáky – měli v rukou veliké pušky a padali z nebe.

Nazítří jsme se dozvěděli, že právě začala německá invaze do Polska, a já jsem se rozhodla vrátit domů, abych byla se svou rodinou. Válka? Nechápala jsem pořádně, co to znamená. Z hodin dějepisu jsem věděla pouze, že ve válkách umírá mnoho vojáků. Ani ve snu by mě nenapadlo, že bude tolik milionů nevinných lidí i jejich dětí vyvražděno jen proto, že vyznávají jiné náboženství nebo mají odlišné kulturní kořeny.

Letní prázdniny skončily a já jsem se navzdory nedávnému vývoji událostí nemohla dočkat, až začne nový školní rok a já postoupím do další třídy. Nemohla jsem se také dočkat, až se vrátím domů a řeknu svým rodičům, že jsem po své starší sestřenici Eli zdědila její učebnice. Znamenalo to, že mi rodiče nebudou muset kupovat nové a ušetří peníze. Do té doby jsem si vždycky, když jsem si potřebovala vypracovat domácí úkoly, půjčovala učebnice od spolužaček. Schraňovala jsem si ty převzácné knihy, které jsem právě získala, jako ten největší poklad! Zabalila jsem je do papíru s potiskem a hrdě jsem si je označila svým jménem a na obal každé z nich jsem napsala „6. třída“.

První pátek po prázdninách přišel otec večer ze synagogy se zprávou, že Němci předchozího dne zabrali Łańcut, město asi šedesát mil od Tarnogródu.

Když viděl, jak nás to poplašilo, rychle se nás pokusil uklidnit. „Nemůže to být horší,“ řekl, „než to už je.“ Řekl nám, abychom se ničeho nebáli a žili a chovali se jako obvykle.

„Kdo ví? Možná si i polepšíme,“ poznamenala moje matka.

Moji rodiče neměli rádio, nekupovali si noviny a neměli vůbec tušení, co se ve světě doopravdy děje. Rozhlasový přijímač nebo noviny si v našem městě mohli dovolit jen bohatí lidé a plynnou polštinu ovládalo jen velmi málo dospělých. Když moje matka psala svému bratrovi do Palestiny dopisy, psala je stále ještě německy.

Druhého dne jsme uslyšeli střelbu. Polští vojáci se pokoušeli statečně, leč marně bránit naše město před mohutnou německou armádou. Nebyli na to připravení, zaskočilo je to a mnoho jich v přestřelkách padlo. Kdykoli jsme zaslechli hlasitou ránu, výstřel z některého velkého německého děla, všichni jsme zalehli na podlahu. Netrvalo dlouho a doneslo se nám, že se ta mocná německá armáda chystá napochodovat do Tarnogródu.

Všichni jsme se, zejména my děti, postavili do špalírů a s obdivem jsme hleděli na nablýskané boty a nažehlené uniformy nacistických vojáků. Člověk mohl jasně vidět, že se nesetkali s žádným zásadním odporem, protože všichni vypadali svěže a v tvářích měli pyšný, arogantní výraz. Nejdřív jely tanky, následovala jízda a nakonec pěchota.

„Tohle jsou opravdoví vojáci,“ poznamenala jedna moje kamarádka. „Ne jako ti z obrázků v knížkách.“

Když jeden Němec chladnokrevně zastřelil malého židovského chlapce nám všem na očích, počáteční euforie nás rychle opustila. Zastřelil ho, když utíkal domů oznámit svým rodičům, co právě spatřil v ulicích. Teď jsme se všichni báli dát se do běhu a rozcházeli jsme se pomalu a sklíčeně. Doma nám všem řekli, ať recitujeme žalmy z Tehillim, a všem nám nyní došlo, co za armádu to je. Že je krutá a nemilosrdná.

V duchu jsem začala přemítat, oč těm vojákům vlastně jde. Nebyla jsem dosud schopna vnímat v plné míře vážnost naší situace nebo si dělat úsudky podle názorů jiných lidí. Zanechala jsem tedy filozofování a věnovala se dál svým povinnostem, mezi něž patřila třeba pomoc matce s mladšími dětmi.

Brzy se všechno obrátilo ještě k horšímu a nám se v srdcích usadil veliký strach.

5.

Voják jiného typu

Kousek od našeho domu bydlela jedna zámožná křesťanská rodina. Vlastnili rozhlasový přijímač, což byl v těch dobách luxus. Kamarádila jsem s jejich dcerou a ona mě jednou pozvala k nim domů, abychom si poslechly zprávy. Z toho, co jsem slyšela, se mi v žilách zpěnila krev. Několik minut jsem nebyla s to vůbec promluvit a nedokázala jsem se zvednout ze židle, na níž jsem seděla. Byla to propagandistická hitlerovská relace a hlasatel v ní mimo jiné říkal, že Hitler slíbil, že zasalutuje každému Židovi, který bude v roce 1944 ještě naživu.

Večer toho dne jsem ležela ve své posteli a představovala si, jak asi ten netvor Hitler vypadá. Připadalo mi, že se těžko bude podobat lidské bytosti. Rozhodla jsem se, že nikomu doma neřeknu, co jsem v těch zprávách slyšela. A nějakou dobu jsem si to skutečně dokázala nechat jen pro sebe. Myslím, že kdybych to bývala rodičům řekla, nevěřili by mi.

Netrvalo dlouho a ve městě došlo k odlišování židovských občanů od křesťanských. Jednoho dne se nám doneslo, že je u nás městský hlasatel – do té doby jsme o nikom takovém nikdy neslyšeli. Procházel městem, tloukl do obrovského zvonu a všichni občané na ten rámus vybíhali ze svých domů. Když se shromáždili venku, oznámil jim, že židovským dětem je napříště zakázáno chodit do školy. Teď bylo na mně, abych se rozplakala, protože jsem vytušila, že se před námi otevírá hrozivá a nejistá budoucnost a že toto je její začátek. Nesmím chodit do školy. Tenkrát to byla věc, co mě trápila ze všeho nejvíc.

Předsevzala jsem si, že z těch převzácných knih, které mi dala moje sestřenice, vytěžím co nejvíc. Vždycky, když jsem si splnila své domácí povinnosti, mezi něž patřilo pomáhat matce s úklidem nebo hlídat mladší sourozence, lehla jsem si venku do trávy a četla si nahlas texty z učebnic. Tak jsem se sama učila dějepis, zeměpis, polštinu a přírodopis, který jsem měla obzvlášť ráda. Jediný předmět, který jsem nedokázala zvládat bez pomoci, byla matematika. Kéž by byla doma moje starší sestra Balla, aby mi pomohla, přála jsem si. Neměla jsem ani zdání, že Varšava už má za sebou bombardování a že Balla a mnoho dalších jí podobných je na cestě zpátky do malých městeček, kde, jak věří, probíhá život klidněji. Brzy měli zažít rozčarování. Němcům se dařilo velmi rychle nalézat a okupovat i ta nejmenší městečka nebo vesnice.

Jelikož moji židovští spolužáci a spolužačky se nudili stejně jako já, rozhodli jsme se založit si vlastní školu. Scházeli jsme se denně na výukové hodiny a předčítali si nahlas texty a zadání. Brát na sebe roli učitelů nás hodně bavilo. Díky tomu, že jsem často četla nahlas, jsem si zlepšila polskou výslovnost do té míry, že se z mého mluveného projevu téměř nedalo poznat, že nejsem etnická Polka. A odpovídal tomu i můj vzhled. Měla jsem dlouhé blond vlasy, modré oči a světlou pleť na rozdíl od své sestry Bally, která měla tmavé vlasy a hnědé oči. To se v letech, která měla ještě přijít, ukázalo být naprosto zásadní pro mé přežití.

Třebaže jsem byla, pokud jde o věk, ještě hodně mladá, brzy jsem dospěla dost na to, abych si uvědomila, co nás čeká. Rozhodla jsem se jít do boje. K rozšíření mého poznání a posílení odhodlání hodně přispěla četba Sabiny, románu otiskovaného na pokračování v deníku Hajnt, který mi posílala Balla z Varšavy. Balla mi ve svých dlouhých dopisech také popisovala život ve velkém městě. Fascinovalo mě to. Nedokázala jsem pochopit, že ve Varšavě člověk ne vždycky zná své bezprostřední sousedy, protože lidé se tam starají jen sami o sebe. Tarnogród bylo malé městečko a všichni tu věděli všechno o všech. Sama jsem byla hodně otevřená a přátelská, ale myslela jsem si, že někdy člověk přece jenom potřebuje i trochu soukromí. V našem městě něco takového neexistovalo. Žili jsme jako jedna velká rodina.

Těšila jsem se, že jednou budu moci to velké město spatřit na vlastní oči. Pokud šlo o mou matku, ta si mě už představovala jako krejčovou. Zdalipak umím zašít roztržený oděv tak, aby šev nebyl vůbec vidět? Nebo ušít kabelku z kartonu a zbytků látky a pěkně ji obšít? Přestože jsme byli chudí, matka si dávala záležet, aby měla prakticky ke každým šatům správně sladěnou kabelku. Všechno to byly moje vlastnoruční výrobky s přispěním zbytků látek, které nám Balla posílala domů.

Život ve velkém městě se záhy zdál být pouhým snem, jehož nikdy nedosáhnu, protože naše čtvrť v Tarnogródu byla přeměněna v ghetto. Kdykoliv jsem propadla smutku, snažila jsem se rozveselit tím, že jsem obrátila svou mysl k Ha-Šemovi, onomu Jedinému, jemuž jsem důvěřovala. Pomodlila jsem se a rázem jsem si připadala posílená. Byla jsem přesvědčená, že bych dokázala porazit všechny naše nepřátele a vydobýt svobodu pro mou rodinu a pro všechny utiskované lidi. Dokonce jsem spřádala tajné sny, jak se nepozorovaně vkradu na velitelství gestapa a všechny tam zabiju dlouhou holí s hákem na konci. Takovou „zbraň“ jsme doma doopravdy měli: vytahovali jsme s její pomocí vědro ze dna studně, když se přetrhl provaz. Nicméně, nezbylo mi než spokojit se s pouhým sněním.

Můj otec pozbýval sil, protože ho neustále trápil hlad, přesto však trávil mnoho hodin štípáním dříví, abychom měli čím topit. Za tu trochu peněz, které se mu podařilo ušetřit, jsme si mohli opatřit jen žalostně málo jídla. To ale netrvalo dlouho a během krátkého času jsme byli přinuceni rozprodat všechny naše přehozy na postele, nádobí i lustry. Nechali jsme si jen jednu ubohou lampičku, abychom nemuseli sedávat úplně potmě.

Moji rodiče se snažili udržovat nás v dobrém rozpoložení hlavně tím, že si s námi zpívali a hráli všelijaké hry. Žádné kupované hračky jsme neměli, ale měli jsme spoustu podomácku vyrobených her, které nás, malé děti, bavilo hrát.

Netrvalo dlouho a naše rodina se spolu s celou židovskou komunitou octla na pokraji smrti hladem. Nemohla jsem snést pohled na to, jak se moji rodiče a mí sourozenci trápí. Nejhůř na tom byly mé tři sestřičky, které byly tak zesláblé, že neměly sílu ani plakat. Protože jsem byla zároveň nejvynalézavější ze všech, začala jsem přemýšlet, jak opatřit pro naši hladovějící rodinu jídlo. Nejdřív jsem se snažila najít si k sobě ještě parťačku, která by byla ochotna vyrazit na tu nelehkou misi se mnou, ale žádnou jsem nenalezla. Neodradilo mě to a rozhodla jsem se, že tedy budu své zamýšlené tajné aktivity podnikat na vlastní pěst.

Záhy vyvstaly další potíže. Jednoho dne městský hlasatel oznámil, že každý Žid – každý muž, každá žena a každé dítě – musí neustále nosit žlutou Davidovu hvězdu. Hvězda musela být našita na bílý podklad, aby ji bylo vidět i zdálky. Že naši trýznitelé neberou pražádné ohledy na život a důstojnost člověka, stvrdili tím, že za neuposlechnutí tohoto rozkazu hrozili trestem smrti.

Pozorně jsem sledovala německé vojáky. V Německu jsem nikdy nebyla a začínalo mě zajímat, jaká asi jejich země je. Teď bylo jejich i Polsko a jejich jsme byli i my. Stali jsme se jejich vlastnictvím a všechno, co jsme měli, patřilo jim. Třebaže jsem v jádru mírumilovný člověk, mnohokrát jsem měla takový vztek, že jsem si představovala, jak se pouštím do šarvátky s nějakým vojákem, vítězím, beru mu jeho zbraň a spoustu dalších s ní zabíjím.

Nacisté ve své zpupnosti zakázali bohoslužby v našem šulu, synagoze, a jakákoli veřejná shromáždění více než tří lidí. Náš šul se tyčil na vrcholku kopce, byla to krásná budova z osmnáctého století. Němci ji záhy přeměnili na stáje pro své jezdectvo. Z menšího Belzer Stiebelu udělali nemocnici pro nakažené tyfem a dalšími chorobami, protože v té době řádilo mnoho epidemií. Do nemocnice byl vstup zakázán, takže nebyl nikdo, kdo by mohl těmto nešťastníkům poskytnout pomoc, a bez léků a bez stravy tam denně mnoho lidí umíralo. Dost dobře nechápu, jak to, že se nikdo z naší rodiny žádnou z těch nemocí nenakazil, protože jsme bydleli nedaleko. Možná že ani ty bacily neměly u umírajících lidí dostatečnou výživu, a tak jim na to, aby se šířily, nevybývaly síly.

Z naprostého zoufalství jsme se jednou já a můj čtrnáctiletý bratr Jechiel rozhodli, že se vykrademe z domu a vydáme se žebrat po okolních vesnicích o jídlo u statkářů nebo vojáků. Krátce předtím jsem rozpárala několik starších svetrů a upletla jsem pro svou sedmiletou sestru Kresele svetr na zapínání. Vzala jsem ho s sebou a vyměnila ho za bochník chleba, několik brambor a pár vajíček. Třebaže to byl dobrý handl, nikterak mě netěšilo, že ten svetr teď bude nosit některé z dětí těch hnusných vojáků. Ještě dnes mě vždycky popadne úzkost, když vidím svetr pletený cik-cak vzorem, zejména když je z červené, bílé a modré vlny.

Během naší pochůzky po vesnicích jsme si od některých rolníků vyžebrali ještě další chléb a také mléko a nadšeně jsme se s těmi čerstvými vzácnostmi vraceli domů. I když jsme oba měli veliký hlad, odolali jsme touze uždíbnout si z chleba třeba i jen maličký kousíček. Chtěli jsme se o získané jídlo podělit s ostatními členy rodiny. Představovala jsem si, jakou hostinu nám matka připraví a jak Kresele dostane speciálně velkou porci za to, že obětovala svůj svetr.

Do Tarnogródu jsme to neměli daleko a mysleli jsme si, že nám žádné nebezpečí nehrozí. Těšila jsem se, že nás doma všichni obejmou a budou pusinkovat a děkovat nám za to výborné jídlo, které jsme donesli. Avšak cestu nám překřížili dva důstojníci SS na koních. Měli na sobě typické černé uniformy, všimli si nás také a křikli na nás tím teď už všeobecně známým panovačným tónem: „Halt!“

Instinktivně jsme zaběhli do pole s obilím, ale jejich rozkaz jsme uposlechli. Také se zastavili, namířili na nás zbraněmi a vystřelili po nás. Předstírala jsem, že mě trefili, a s roztaženýma rukama jsem padla na zem. Zůstala jsem tak ležet několik minut, ani jsem se nepohnula a doufala jsem, že můj bratr udělal totéž. Když nacističtí důstojníci odjeli v domnění, že se jim podařilo nás oba zneškodnit, zvedla jsem trochu hlavu a ztuhla jsem. Okamžitě mi došlo, že Jechiel už nikdy nevstane. Zasáhli ho a na místě zemřel, neměl ani čas vykřiknout.

Ještě chvíli jsem ležela na zemi, neodvážila jsem se zvednout pro případ, že by se ty bestie vrátily a chtěly si ověřit, že jsme oba mrtví. Nevrátili se. Nejspíš si mysleli, že svou misi splnili a jeli vyhlížet další oběti. Věděla jsem, že to teď budu muset risknout a pokusit se nějak dostat domů. Nemohla jsem na tom poli zůstat donekonečna.

Na prolévání slz nebyl čas, protože by mě mohl někdo slyšet a zeptat se mě, co se stalo. Pořád ještě jsem byla kousek od Tarnogródu, takže jsem nebyla tak úplně mimo nebezpečí. Věděla jsem, že můj bratr už nikdy nebude mít hlad, a je na tom tudíž lépe než my ostatní. Bylo mi ale také jasné, že moji rodiče na to budou mít jiný názor. Přišli o své dítě, o svého jediného syna.