Obsah

Část I.

CASSIE, 2017

LORE, 1983

CASSIE, 2017

LORE, 1983

CASSIE, 2017

LORE 1983

CASSIE, 2017

Část II.

LORE, 2017

LORE, 1983

LORE, 1983

CASSIE, 2017

LORE, 2017

CASSIE, 2017

LORE, 1983

CASSIE, 2017

LORE, 1983–1984

CASSIE, 2017

LORE, 1985

CASSIE, 2017

LORE, 1985

CASSIE, 2017

LORE, 1985

CASSIE, 2017

LORE, 1985

CASSIE, 2017

LORE, 2017

CASSIE, 2017

LORE, 1985

CASSIE, 2017

Část III.

LORE, 1985–1986

CASSIE, 2017

LORE, 2017

CASSIE, 2017

LORE, 1986

CASSIE, 2017

LORE, 2017

CASSIE, 2017

LORE, 2017

CASSIE, 2017

LORE, 1986

CASSIE, 2017

LORE, 1986

CASSIE, 2017

LORE, 1986

CASSIE, 2017

LORE, 2017

CASSIE, 2017

LORE, 2017

CASSIE, 2017

LORE, 2017

CASSIE, 2017

LORE, 2017

CASSIE, 2017

LORE, 2017

CASSIE, 2017

LORE, 2017

CASSIE, 2017

LORE, 2017

CASSIE, 2017

Epilog

LORE, SOUČASNOST

DVOJÍ ŽIVOT

Dvojí život

Katie Gutierrezová

Přeložila Jana Vlčková

MORE THAN YOU’LL EVER KNOW

Copyright © 2022 by Katie Gutierrez.

All rights reserved

Translation © 2023 by Jana Vlčková

ISBN 978-80-249-4988-8

Věnováno mé rodině.

Los quiero mucho, mucho, mucho.

Část I.

CASSIE, 2017

V době, kdy jsem se dočetla o Lore Riverové, byla moje matka spoustu let mrtvá. Mrtvá, ale nikam neodešla. Byla jako můj stín, neustále mě pronásledovala a já jsem jí nedokázala utéct, ani se jí dotknout.

Každý ji miloval. Učila třeťáky a jednou naší třídě řekla, že kdo píše dějiny, má moc. „Takže když si čtete v učebnicích, položte si otázku, kdo příběh vypráví – a co získá tím, když mu uvěříte.“ Tehdy se na mě moji spolužáci podívali, ohromeni vzdělávacím úskokem mé matky, a já jsem se usmála, hrdá, že k ní patřím.

Každý páteční večer jsme se k sobě choulily na ošoupaném tvídovém gauči a sledovaly v televizi magazín Dateline, zaměřený na skutečné kriminální případy. Občas se naše prsty dotkly, když jsme si pohrávaly s umolousanými střapci oblíbené modré deky, a tiše jsme se tomu zachichotaly, jako bychom jedna druhou přistihly při něčem důvěrném. Čekaly jsme, až nám Stone Phillips, muž s výraznou bradou a pichlavýma očima, odhalí další z nekonečných způsobů, jak může jedna lidská bytost ublížit druhé.

Tohle se odehrálo uprostřed devadesátých let v Enidu v Oklahomě, dřív, než jsem oslavila deváté narozeniny. Vedla jsem úplně obyčejný život. Ještě jsem se nenaučila, že obyčejnost může být synonymem drahocennosti. Vzrušení jsem čerpala z obrazovky, kde televizní kamera snímala fotografie usměvavých mladých žen jedoucích na kole nebo rozkrajujících svatební dort, netušíce, že se blíží svému tragickému konci. Nemohla jsem si pomoct, ale viděla jsem se v nich – anebo jsem se viděla způsobem, jakým by mě mohla zachytit kamera – jako mrtvou holčičku, která zatím žije. Tulila jsem se k máminu boku a vdechovala její zvláštní vůni, směs potají vykouřených cigaret a prachu z křídy. Možná právě tím všechno začalo. Zábavou, kterou jsem si vychutnávala z ošoupaného tvídového gauče. Zkoumala jsem nebezpečný svět, aniž bych opustila útočiště po matčině boku. Tetelila jsem se vzrušením z blízkosti vlčího dechu dorážejícího na domeček z cihel.

Až na to, že na pevnosti domku nezáleží, když se nakonec ukáže, že vlk žije uvnitř.

Později, když jsem přestala s mámou sledovat Dateline, v době, kdy už jsme spolu nepodnikaly vůbec nic, jsem si v knihovně půjčovala publikace o skutečných kriminálních případech, tři nebo čtyři současně, a pašovala je v batohu jako kontraband. Hltala jsem Chladnokrevně a Helter Skelter způsobem, jakým si kluci mého věku tajně užívají porno, všechno to opatrné osahávání pod peřinou. I já jsem něco osahávala. Jakýsi druh temného vědění, pochopení. Klouzala jsem prsty po plastových obalech poznamenaných otisky prstů. Na výpůjčních lístcích jsem si četla jména – Jennifer, Nicole, Emily – a zajímalo mě, jestli si i ony četly o sériových vrazích s přikrývkou přetaženou přes hlavu, vděčné za něco strašidelnějšího než tátův hlas prosakující stěnami.

Na střední škole moje tajná posedlost skutečnými zločiny vykrystalizovala do jasných cílů: především, a to je úplně to nejdůležitější, se odstěhuju z Enidu v Oklahomě. Půjdu na vysokou a stanu se novinářkou. Budu psát takové knihy, jaké jsem roky hltala a jaké mě pohltily. Knihy, které se zabývaly nejošklivější částí člověčenství a pokládaly si otázku: Jak to mohlo takhle skončit?

V roce, kdy mi vstoupila do života Lore Riverová, se mi podařilo publikovat pár článků ve Vice a Texas Monthly, ale můj největší úspěch byl částečný úvazek v H2O, televizní stanici, kterou průzkum trhu posunul od nízkorozpočtových romantických filmů ke skutečnému zločinu. Zdálo se, že ženy už nebaví sledovat líbivé bělošské páry, jak se do sebe zamilovávají na kluzištích a mezi balíky sena. Místo toho chtějí vědět, kolikrát musíte někoho říznout bruslí, abyste ho zabili, anebo jestli se našla těla lidí pohřešovaných na malých městech. A milovnice krimi měly úctyhodný apetýt – nejenom že požadovaly „nonstop krimi“, ale také se domáhaly blogu, který by se naplno zabýval „nejzajímavějšími vraždami na internetu“. Obyčejná střelba jim nestačila. Chtěly něco nového. Proto najali mě.

Patnáct hodin týdně jsem za třicet dolarů na hodinu prohledávala web a pátrala po vraždách, které by donutily znuděné publikum na ně kliknout. Četla jsem celonárodní i místní noviny, prohledávala jsem nástěnky se zprávami z černé kroniky a prokousávala se anonymními vlákny jako speleolog zaměřený na ponor do lidské špíny. Na Googlu jsem si vytvořila řadu upozornění, kde se to hemžilo termíny jako „vražda“, „rozčtvrcení“, „únos“ a „nájemná vražda“ – a každé ráno se mi schránka doplňovala jako převrácené přesýpací hodiny.

Nejlépe zabíraly bizarně hrůzné vraždy s prvkem buď geniality, anebo neobratnosti (to druhé bylo typičtější). Kromě toho je spojovala jedna další věc: oběťmi bývaly ženy. I když jen čtvrtina všech obětí vražd jsou ženy, když už dojde k jejich zabití, pachatelem zpravidla bývá muž. A když se muži rozhodnou místo mužů zabíjet ženy, bývají zatraceně kreativní. Rozřezávání pilkou, pohřbívání zaživa a záhadná zmizení z maličkých cessen – na blogu, jako je ten náš, se to prodávalo.

To páteční ráno jsem zveřejnila příspěvek o muži z Floridy, který rozmlátil své bývalé ženě hlavu elektrickou vrtačkou potom, co ho ona přistihla s jiným mužem. Její končetiny následně částečně rozpustil v kyselině a zbytek těla nasekal na drobné kousky, aby se mu vešly do rybářského kbelíku, který odnesl do bažin s úmyslem nakrmit jeho obsahem aligátory. Až na to, že draví predátoři dostali větší chuť na jeho živé nohy a donutili ho tím zavolat záchranáře. Krokodýli ho natolik zřídili, že nebyl schopen zbavit se vědra s děsivým obsahem. Většina komentářů pod příspěvkem se nesla ve znamení: Karma je svině!

Často jsem si lámala hlavu tím, kdo můj blog vlastně čte. Podle marketingových průzkumů převážně ženy. Čím vysvětlují svou zálibu v listování příspěvky, kterými je zásobuju? Umenšuje neštěstí jiných lidí jejich vlastní muka? Nezdá se jim najednou tak hrozné? Pomáhá jim snášet soukromé utrpení?

Ráda bych si myslela, že tomu tak doopravdy je, protože jsem si víc a víc připadala jako příživnice parazitující na tragédiích jiných lidí, kdykoliv jsem je s úsměvem jako trofeje předkládala neviditelnému krvelačnému davu. Žena v rybářském kbelíku – kdysi to bývala živá bytost, která pro někoho znamenala celý svět. Možná jsou její mléčné zuby pořád zastrčené někde v šuplíku způsobem, jakým moje máma střežila ty moje – ve staré krabičce na šperky, kterou jsem našla po její smrti.

Být pyšná na takovou práci bylo těžké.

Jedním okem jsem sledovala hodiny a počítala, kdy musím začít s balením. Blížily se oslavy Dne nezávislosti a já se chystala na víkend s rodinou mého snoubence. Vtom mi do mailu skočilo upozornění z Googlu: „Její tajné životy: Jak dvojí manželství vedlo k vraždě nevinného muže“.

Natolik jsem si zvykla psát o zavražděných ženách, že mě okamžitě napadlo: Špatně jsem si přečetla titulek. Hned nato jsem pocítila bodnutí zvědavosti, okamžité a ostré.

Odkaz pocházel z Laredo Morning Times, což je regionální plátek z města ležícího pár hodin cesty jižně od Austinu, kde jsem bydlela. Klikla jsem na něj. Obrazovku zaplnil tučný titulek a dvě černobílé rodinné fotografie, oddělené dramaticky stylizovanou slzou. Na prvním snímku, datovaném rokem 1978, byl muž jménem Fabian Rivera a jeho žena Dolores. On držel velké nůžky a přestřihával nějakou pásku. Zřejmě nějaké slavnostní otevření. Paní měla kudrnaté černé vlasy učesané přes uši, z jejichž lalůčků visely hodně dlouhé náušnice. Smála se, tváře měla kulaté a mírně se nakláněla, jako by se chystala pohlédnout na Fabiana. Měla na sobě kostým se sukní a mohutnými ramenními vycpávkami a Fabian pohlížel do fotoaparátu s náznakem úsměvu na rtech a v očích. Vedle nich stáli dva tmavovlasí kluci, dvojčata – označení jako Gabriel a Mateo Riverovi. Křenili se, jako by dělali rodičům za zády králičí uši.

Druhá fotografie byla z roku 1984 a pocházela z ateliéru. Svědčilo o tom kýčovité vánoční pozadí s bohatě ozdobenou borovicí. Tentokrát se stejná žena, Dolores, opírá o jiného muže, jistého Andrese Russa. Ten se usmívá od ucha k uchu a objímá ji kolem ramen. Ruka Dolores spočívá na rameni rozesmáté puberťačky v plizované sukni doplněné shrnutými podkolenkami a martenskami. Vedle ní stojí tak jedenácti- dvanáctiletý vykulený chlapec v brýlích s černými obroučkami.

Nic nenaznačovalo, že by v jejich vztahu zela trhlina. Ale na druhou stranu… Moji rodiče až do samého konce také stáli při sobě – bok po boku krájeli cibuli a papriky, v autě se drželi za ruce a zpívali si spolu s Eagles a na každé výročí vyprávěli o tom, jak se potkali: bylo jim devatenáct a jednoho deštivého zimního večera dostali chuť na zmrzlinu. Tak šli do cukrárny. Osud.

Některé věci jako by vůbec nic neznamenaly.

Usrkla jsem studené kávy a pustila se do čtení.

Penelope Russoové bylo patnáct, když se seznámila s Dolores Riverovou, ženou, která se stane její nevlastní matkou – a navždy jí změní život. Došlo k tomu v prosinci roku 1983 a při té první příležitosti spolu zdobily vánoční stromeček v bytě Penelopina otce Andrese ve městě Mexico. Stromek byl mrňavý a umělý, protože její bratr Carlos, v té době dvanáctiletý, byl na ty přírodní alergický. Za dvacet minut měly hotovo a vydaly se do Churrería El Moro na horkou čokoládu a churros.

Penelope od samého začátku chápala, čím tahle žena otce upoutala. Třiatřicetiletá Dolores byla úspěšnou mezinárodní bankéřkou z Lareda, která si navzdory devastujícímu znehodnocení pesa udržela svou práci. „Byla bystrá a přitažlivá,“ vzpomíná Penelope, „vlídná paní s jiskrnýma hnědýma očima a nakažlivým smíchem.“

Vzpomínky pochopitelně doprovází bolest a pocit zrady. Šok z vědomí, že jste důvěřovali člověku – milovali jste ho –, který vám každým slovem bezostyšně lhal.

Moje zvědavost sílila a košatěla. Představovala jsem si tu část své matky, kterou jsem v sobě nosila, jak se zachvívá jako magnet cítící svůj protějšek.

Musela jsem se dozvědět víc.

Laredo Morning Times se na Twitteru moc nevyskytoval, ale o to víc se tamější čtenáři snažili na Facebooku. Jako by se předháněli, kdo Dolores lépe znal: pracovala s ní něčí teta, něčí otec s ní randil na střední. Nebyla to ta dáma na tom billboardu, co stál před pár lety v San Bernardinu u mostu? Pobrecitos los esposos, chudáci manželé – jenom si to představte! A: Qué agüite, to je děs. Vzali jí děti? Ne, kurva drát, to je moje sousedka! Vždycky venku zalévá tu svou džungli. Asi polovina komentářů byla v angličtině, druhá napůl ve španělštině nebo rovnou celá, takže jsem si musela otevřít Google překladač, abych jim rozuměla.

Občas se do diskuse zapojil někdo zvenčí, například chlap, který měl místo profilové fotografie americkou vlajku a zajímalo ho, jestli je Dolores pořád šukatelná, anebo rudolící běloch v rybářském klobouku, který napsal: Zkurvení Mexikánci. Ze sklepů páchnoucích semenem se vynořil ne jeden, ale hned dva incelové – frustrovaní mladí muži, kteří žijí v nedobrovolném celibátu, protože nedokážou navázat vztah se ženami –, již tvrdili, že právě proto by ženy měly být drženy jako sexuální otrokyně, protože je to jediný způsob, jak se nevinní muži před nimi mohou chránit. Na tyto komentáře ženy reagovaly ve stylu: Vyhul si brko, pendejo, protože nikdo jiný ti to neudělá.

Servítky si rozhodně nebraly.

Když vrzly vchodové dveře, pořád jsem seděla na šedém kanapíčku pro dva, které zároveň sloužilo jako moje kancelář. „A sakra!“ Mrkla jsem na hodiny. Bylo něco po čtvrté. Cesta na farmu rodičů mého snoubence trvala z Austinu tři a půl hodiny za předpokladu, že nebyl žádný provoz, a oni nás v osm očekávají na večeři. A já ani nezačala balit.

„Hej, krásko!“ zvolal Duke a spokojený úsměv ho opustil v okamžiku, kdy uviděl můj otevřený notebook a nohy v ponožkách.

„Než se zeptáš,“ přivítala jsem ho na prahu, „ještě nejsem tak docela hotová.“ Duke byl robustní a podsaditý, pleť se mu leskla potem, a když jsem ho políbila, voněl po táborovém ohni a medu.

Duke hrozně nerad chodil pozdě. Takhle to dopadá, když vyrůstáte na mléčné farmě: jakmile krávy a kozy nepodojíte včas, začnou bučet, mečet a dupat utrpením, které jste jim způsobili vy. A tak se Duke naučil v daném okamžiku udělat to, co bylo třeba. Na začátku našeho vztahu jsem tuhle vlastnost zbožňovala. Těšilo mě, když zavolal nebo napsal přesně, jak slíbil. Jenže tohle chování neposkytovalo prostor pro omyly.

„Práce,“ dodala jsem, když jsem si všimla, jak podrážděně se tváří.

„Aha.“ Trochu se uklidnil. Otevřel chladničku, aby se přesvědčil, že v ní nezůstalo nic, co by se mohlo zkazit. „Ta Antoneho retrospektiva? Už se na ni těším.“

Byla jsem na volné noze a Duke s nadšením podporoval tu část mé práce, která se netýkala kriminality. Moje posedlost zločiny ho děsila. Nechápal, jak můžu hodiny sledovat kriminální pořady od kritikou uznávaných dokumentů po Forenzní spisy – záleželo na momentální náladě. Na mém nočním stolku stál stoh knih s tmavými obálkami a zlověstným písmem. Vyčítal mi podcasty, které jsem poslouchala během procházek. Jednou jsem málem obešla celé jezero, protože jsem si potřebovala poslechnout další díl. Popouzely ho vzkazy, které jsem mu nechávala na nástěnce, když jsem nemohla spát a pozdě v noci jsem se pokoušela vyřešit bizarní situace. Na ploše počítače jsem měla složku „Zajímavé zločiny“, kam jsem si ukládala články, okopírované stránky a výsledky prvotního průzkumu. Kromě toho jsem patnáct hodin týdně pracovala na blogu.

Ale podívejte se, z jakého prostředí pocházel Duke. Rodiče ho i ve čtyřiceti letech vodili za ruku, každou neděli mu volali, a aby náhodou nezahynul hlady, posílali mu produkty ze své farmy v krabicích vyložených suchým ledem. Jeho sourozenci neustále zásobovali skupinový chat fotkami a memy a osobními zprávami. Sdíleli vzpomínky, jak jako malí hřebelcovali koně, dokud se neleskli jako sklo, a rodiče je svolávali domů pomocí zvonu. I po setkání s jeho rodinou jsem v jeho příbězích hledala skrytou zášť, tajné trauma, ale nic jsem nenašla. Byl chlapecky otevřený, neposkvrněný. Tohle se mi na něm líbilo. Ale znamenalo to, že věřil, že lidé jsou ve své podstatě dobří, a nerad se díval na důkazy svědčící o opaku. Ani já jsem se nechtěla nechat zaskočit, tak jsem se dívala a dívala, až dokonce i moje sny byly krvavé.

„Antoneho jsem odevzdala už minulý týden,“ odpověděla jsem. „Kápla jsem na příběh o ženě – matce, která se někdy v osmdesátých letech potají provdala za dva muže, a skončilo to tím, že jeden manžel zamordoval toho druhého.“

Duke se uchechtl a vyhodil z lednice nějakou šunku, která už začínala lepit. „Někdy si říkám, jaké by to bylo, kdybys mi vyprávěla zážitky z nějaké normální práce.“

„Jenom si představ, jaké jsem musela vynaložit úsilí, abych se od toho odtrhla,“ pokračovala jsem a vypnula notebook. „Chápeš proč? Zajímalo mě, co přiměje ženu, matku, udělat něco takového. Tedy ne že by všechny ženské stavěly svoje děti na první místo.“ O tom něco vím. „Možná by měly, ale tohle je něco jiného.“

„Jo, určitě je to divný. Ale, Cass –“ Duke zacinkal klíči, což byla jasná známka jeho nervozity, byť to tak sám nikdy nevnímal.

Vzhlédla jsem k němu. Náhle jsem byla ve střehu. „Ano?“

Přešel místnost tam, kde jsem se krčila, a vytáhl nabíječku ze zásuvky. „Poslední dobou se skoro nevidíme. Nemohli bychom tenhle víkend nemyslet na práci? Třeba nechat ten noťas tady a vytvořit něco jako zónu bez vražd?“

Rozesmála jsem se, ale odmítala jsem nabíječku pustit. Jemu se to snadno řekne, vykašlat se na práci – není to stejné jako udit bůček. A kdyby Sal přes víkend zavolal, že má nějaký problém, rozjel by se mu na pomoc. Živí se rozvozem potravin. Já zločinem. Tedy svým způsobem.

Ale měl pravdu. Poslední dobou spolu netrávíme moc času. Občas se urveme, abychom si dopřáli dvacetiminutovou večeři v rychlém občerstvení, anebo zkoukneme na Netflixu nějaký hloupý film. Popřípadě si ještě v polospánku dopřejeme sex, který ráno připomíná sen.

„Oukej.“ Vydechla jsem a položila nabíječku. Už teď jsem si připadala jako bez ruky. „Jistě. Čas strávený s rodinou. Žádná vražda. Slibuju.“

Silnice se v souladu s očekáváním proměnila v parkoviště. Duke si nechal výčitky pro sebe a požádal mě, abych napsala na rodinný chat, ať začnou večeřet bez nás. Na oplátku jsem odolávala pokušení pátrat v mobilu po Dolores Riverové. V době, kdy se slunce začalo klonit k západu a obloha potemněla, jsme se už drželi za ruce a přemítali, kam bychom mohli vyrazit na líbánky. Duke prohlásil, že jedna z nejchutnějších světových kuchyní je ta laoská. Já jsem mu vyprávěla o krásách putování po islandských ledovcích, o kterých jsem četla. Opájeli jsme se nepřebernými možnostmi, aniž jsme brali na vědomí, že zaprvé nemáme peníze a zadruhé ani nemáme v plánu se vzít.

Na farmu – 150akrový pozemek vytyčený bílým dřevěným plotem se čtyřmi břevny – jsme dorazili skoro v devět. Na kamenné desce stálo: Farma rodiny Murphyových, založena roku 1985. Dukeův Ford 150 naskakoval a rachotil na hrbolaté silnici vysypané štěrkem. Minuli jsme kozí výběh s otevřeným plechovým přístřeškem, kde kozy spaly na policích umístěných v různých úrovních jako děti na letním táboře. Následoval kurník se třemi stovkami nosnic, pastvina s kravami, stáje a kruhová ohrada, než se konečně ukázala lesknoucí se červená dojírna a bílý kovový sklad, kam se ukládalo čerstvé mléko a vejce, sezónní zelenina a levandulové mýdlo a svíčky, které ručně vyráběla Dukeova matka Caroline. Hned za nimi stála samotná farma, obehnaná verandou, na níž se svítilo. Dvojitá houpačka a houpací křesla čekaly, až se do nich někdo usadí a dá si po večeři drink. Víno tady teklo proudem a zároveň mírumilovně. Pořád jsem si na to nezvykla.

Uvnitř jsme si zuli boty a zastrčili je pod poškrábanou lavici. Kráčeli jsme po hladkých dřevěných prknech, na některých místech zakrytých vybledlými koberci v odstínech šafránové žluti a okru. Šli jsme za zvukem smíchu a hovoru do jídelny, kde se všichni sešli u dlouhého stolu, který Dukeův dědeček vyrobil těsně předtím, než narukoval do druhé světové války. Bylo na něm prostírání z pytloviny, otlučené měděné slánky a pepřenky, několik otevřených lahví vína, čerstvě upečený chléb a máslo, ale žádné talíře s jídlem. Zjevně na nás čekají.

„Konečně jste tady!“ zvolala Caroline. Tlumené světlo, linoucí se z dřevěného lustru, zajiskřilo na trojici stříbrných náušnic v jejích ušních lalůčcích. Blond vlasy nosila ostříhané nakrátko a naježené, a když mě objala, přitiskla mě ke svému pevnému tělu. Duke přišel na řadu jako druhý. Potom se obrátila k manželovi. „Alfe, pomůžeš mi v kuchyni, že jo?“

Alf byl štíhlejší než Caroline a mnohem tišší. Nosil dlouhý stříbrný knír a kovbojský klobouk, který věšel na mosazný háček na stěně. „S radostí,“ odpověděl.

„Přece jsme vám říkali, abyste na nás nečekali,“ bránil se Duke.

Jeho mladší sestra Allie s úsměvem zakoulela očima. „Jako by naši něco takového připustili.“

Drobné Allie se zářivě modrýma očima a sprškou pih na tváři bylo pětadvacet. Stephie byla ve druháku na Northwestern a zjevně přemlouvala Kylea, nejmladšího ze sourozenců, aby si tam příští rok také podal přihlášku a zase studovali na stejné škole.

O pět minut později jsme seděli vmáčknutí mezi Allie a Dukeova staršího bratra Dylana a obírali kuře upečené s bylinkami, které nějakým zázrakem zůstalo šťavnaté a teplé. Dylan básnil o Alliiných výsledcích z posledních westernových závodů a sestra chválu věcně přijímala. Rozhovor příjemně plynul. Jak ti jdou kšefty, Dukeu? Hej, Cassie, vyprávěl ti někdy o tom… Můžete mi někdo podat brambory? Mami, máme nějakou smetanu do kávy? Napadlo někoho z vás doplnit zásoby? Kdy se bude Millie telit?

Připadalo mi, jako bych si na konci náročného dne zalezla do postele – teploučké, bezpečné a pohodlné. Tak mi mezi nimi bylo příjemně. Přesto jsem se neubránila úvahám, kolik na Facebooku přibylo komentářů k příběhu Dolores Riverové od chvíle, kdy jsme opustili Austin. Kolik lidí článek sdílelo? Určitě jsem nebyla jedinou reportérkou, která si všimla řádku úplně dole, napsaného kurzivou – Dolores Riverová odmítá poskytovat rozhovory – a uviděla v něm příležitost.

Já ji pocítila hned. Intimní příběh vyprávěný z pohledu ženy-bigamistky, což je samo o sobě vzácné, jejíž zločin vedl k vraždě. Byl to sólokapr. Parádní. Mohl se objevit v Harper’s nebo New Yorkeru. Knížka Chladnokrevně vznikla na základě článků na pokračování zveřejňovaných v New Yorkeru. Mohl by to být vydatný kriminální případ, který nastartuje moji kariéru. Bylo mi ze všeho na blití – z blogu, z toho, že jsem švorc, že si každý pátek odpoledne prohlížím faktury, jimž vypršela splatnost, a rozesílám e-maily, v nichž se zdvořile omlouvám za zpoždění a slibuju, že dlužné peníze co nevidět uhradím. Jestli do čtvrtka nevydělám alespoň pět set dolarů na nájem, budu to muset říct Dukeovi – zase. A on řekne, že to vyřešíme – znovu. Opět navrhne, abychom si založili společný účet. Nebylo by jednodušší platit všechny pohledávky z jednoho? Méně stresující? Pro některé lidi asi ano. Přála bych si být jedním z nich, to jo, ale při pomyšlení na spojení našich financí jsem měla chuť pohřbít se zaživa.

„Cass?“ Duke se natáhl po mé ruce a palcem se dotkl prstenu se safírem. Kdysi patřil jeho babičce a já v něm cítila tíhu rodinné historie, vzpomínek a vazeb. Vzbuzovalo to ve mně pocit, že někam patřím. „Co si o tom myslíš?“

„Co prosím?“ zeptala jsem se provinile. Všichni na mě zírali. „O čem?“

Duke podrážděně semkl rty. „Máma právě naznačila –“

„Byla to jenom nabídka.“ Caroline zamávala rukama. „Klidně ji můžeš odmítnout.“

„Máma nám nabídla, že bychom se mohli vzít tady, na farmě,“ zvěstoval mi dojatě Duke.

O ruku mě požádal před sedmi měsíci. Zrovna jsme seděli na ruském kole, studená sedačka v kabince se pod námi zachvívala, a viseli jsme nad korunami stromů nasvícenými světly v základních barvách. Samotné město jiskřilo proti černé obloze. Hrudník se mi sevřel pod tíhou staré citlivé vzpomínky. Rozplakala jsem se a řekla ano.

Jenže průměrná svatba tu stojí třicet pět tisíc dolarů. Kdo má takovou částku k dispozici anebo je ochotný se kvůli jedinému dnu takhle zadlužit? Dokonce i svatební šaty z výprodeje, na které jsem se letem světem podívala na webu, stojí sedm stovek. A jakmile se rozhodneme, chtějí složit zálohu, na niž pochopitelně nemáme. Takže jsme uvízli na mrtvém bodě.

Caroline nám nabízela ideální řešení a já nemohla uvěřit, že mě to nikdy nenapadlo. Teď jsem před sebou viděla úhledné řady bílých židlí naaranžovaných před dřevěným altánem, který Alf rád postaví. Caroline upeče patrový dort, namaže ho máslovým krémem a strany popráší moučkovým cukrem. Duke a já budeme společně kráčet k oltáři a já se oficiálně stanu členkou rodiny, kde je každý zvyklý spát s otevřenými dveřmi, kde se nekřičí a není se čeho bát.

„Ano,“ vyhrkla jsem. „Samozřejmě. Myslím, že je to vynikající nápad,“ odpověděla jsem. „Nemá chybu.“

Duke se zakřenil. V tlumeném světle měly jeho oči barvu javorového sirupu. „Jo, nemá to chybu.“

Caroline zatleskala a Dylan došel do kuchyně pro lahev šampaňského, které Alf zahlédl vzadu v ledničce. Alespoň měl ten dojem.

V kapse mi zavibroval mobil. Na obrazovce se objevila Andrewova tvář a smích mi zamrzl na rtech. Byla to stará fotka, pořízená při západu slunce u jezera v Oklahomě. Ačkoliv nohy na snímku nebyly, věděla jsem, že měl džíny vyhrnuté po kolena, protože se brouzdal v mělké průzračné vodě. Srdce se mi sevřelo, když jsem si vzpomněla, jak byl šťastný, když se díval do objektivu. Na mě.

Najednou jsem si uvědomila, jak mi provinile tluče srdce, když jsem hovor odmítla. Andrew. Vstoupil mi do života těsně potom, co z něho máma odešla. To léto mě zachránil. Před zármutkem, přede mnou samotnou. Ale protože jsem nikdy netušila, proč mi volá, nemohla jsem jeho hovory brát před Dukem. Hodně toho nevěděl.

A bylo příliš riskantní něco mu vysvětlovat.

Byla skoro půlnoc, když jsme se uložili do Dukeovy staré postele vyrobené z borovice. Přitiskla jsem se zády k jeho hrudi a on mi položil ruku na bok. Na farmě jsem obvykle spala jako zabitá. Odpadla jsem, sotva jsem se dotkla hlavou polštáře.

Ale ne dnes večer. Dnes moje myšlenky těkaly mezi Andrewem a Dolores Riverovou. Kdyby bylo něco špatně, Andrew by zavolal znovu, uklidňovala jsem se. Napsal by mi. A jak je možné, že někteří lidé, třeba jako Duke, se doslechnou o ženě, která vedla dvojí život vedoucí k vraždě, a jednoduše nad tím mávnou rukou, zatímco jiní, jako já, nedokážou její příběh vytěsnit z hlavy a vyloženě se jím trápí?

Duke mě políbil na citlivé místečko pod bradou, až jsem se zachvěla. „Jsem tak rád, že se vezmeme zrovna tady,“ zašeptal.

„Já taky,“ zamumlala jsem, ačkoliv v myšlenkách jsem stále prodlévala u Dolores. Přemýšlela jsem o tom, co musí člověk udělat, aby druhého přesvědčil, že je dočista sám na celém světě. Co si rodina a přátelé Andrese Russoa mysleli o jeho manželce, ženě, která stála každou nohou v jiné zemi? Kdo jim přišel na svatbu? Copak se nikdo nedivil, že nepozvala žádné příbuzné ani přátele?

Žaludek se mi sevřel, když jsem si uvědomila, že moje vlastní strana uličky bude skoro stejně prázdná – všechno a každý, koho jsem postrádala, měl vlastní váhu, kterou nebylo možné ignorovat. Pravdou je, že není zapotřebí složitých lží a vytáček, úplně stačí mít po boku člověka, jenž na vás netlačí, aby z vás vytáhl věci, které mu sami nemíníte odhalit.

Když Duke usnul a sevření jeho ruky povolilo, vytáhla jsem mobil z nabíječky a napsala Andrewovi: Omlouvám se, že jsem ti to nezvedla. Je všechno v pohodě?

Objevila se elipsa. Zmizela. Objevila se znovu a po ní následovalo: Jo.

Zírala jsem na to slovo, až mě začaly pálit oči. Jo. Krátké, stručné. To už mě mohl rovnou poslat do prdele.

Oukej, odpověděla jsem mu, brzo se ti ozvu a všechno si povíme. Zaváhala jsem. Vzpomněla jsem si, jak jeho kůže krásně hřála na mé. Už je to dávno. Chybíš mi.

Tentokrát se po elipse neobjevilo nic. Moje srdce se proměnilo v kometu vrtící ohnivým ohonem v mé hrudi.

Položila jsem mobil, zavřela oči, ale nedařilo se mi usnout. Opatrně jsem se přesunula na kraj lůžka, zalovila v cestovní tašce, zajela prsty pod džíny, trička a spodní prádlo, a konečně ucítila chladnou ocel, která mi přinášela útěchu. Potom jsem notebook vytáhla, přestože jsem Dukeovi slíbila, že ho nechám doma.

Uvelebila jsem se na podlaze, zkřížila nohy a zády se opřela o postel. Počítač tiše vrněl, když jsem ho zapnula. Místnost zalilo namodralé světlo a Duke se zavrtěl. Zadržela jsem dech a zastínila monitor vlastním tělem. Po chvíli se přikrývky přestaly hýbat a slyšela jsem, že se mu prohloubil dech.

Vydechla jsem a znovu otevřela stránku z Laredo Morning Times. Russoovo tělo bylo nalezeno v hotelu Botanica, což byl motorest v Laredu, 2. srpna 1986. V tu dobu Dolores Riverová a Andres Russo byli manželé necelý rok, spolu žili skoro tři roky. Policie zanedlouho zjistila, že Russo, původem z Mexico City, přijel do města navštívit svoji ženu, Dolores Riverovou. (Nabízí se otázka, proč se ubytoval v hotelu, a ne u ní. Kde si myslel, že žije?) Vypadalo to, že „byl zastřelen předešlého večera, kdy se teplota vyšplhala na rekordních sedmačtyřicet stupňů Celsia, než nesnesitelná vedra ukončil tolik potřebný déšť“.

Tehdejší vyšetřovatelé, Manuel Zamora a Ben Cortez, vyslechli Dolores i Fabiana, ale pokud byla Dolores od začátku podezřelá (jako že byla), Fabian ji brzy zastínil. Recepční ho viděla, jak 1. srpna kolem desáté večer opouští motel, což přesně odpovídalo době Russoovy smrti.

Fabian rozhodně nebyl mistrem zločinu, protože v Russoově pokoji navíc zanechal částečný otisk prstu, kulka nalezená v Russoově těle se shodovala s municí později objevenou v jeho domě a pasovala do pistole Ruger Mark II ráže dvacet dva, o níž Fabian tvrdil, že ji ztratil. Kulka pronikla do hrudníku oběti zprava, přerazila osmé žebro a skončila v měkké tkáni zad. Zlomené žebro propíchlo spodní část pravé plíce a Russo se utopil ve 405 mililitrech vlastní krve.

Reportér nešetřil šťavnatými detaily. Sama jsem psala pikantnosti dost dlouho, abych věděla, že mají zamaskovat nedostatečné pochopení zločinu. Nejenom samotné vraždy, ale i toho, co jí předcházelo – dvojí manželství Dolores. Místo toho zde byly výroky Doloresiny bývalé nevlastní dcery Penelope Russoové. Nazývala ji zrůdou, která využila jejich rodinu a pak ji odhodila jako smetí. Autor článku si zahrál na amatérského psychiatra a mudroval o tom, jestli je Dolores psychopatka nebo jen narcistka, a to mě možná nemělo naštvat, ale naštvalo. Zbýval jen krůček k označení za bláznivou, což je jediné slovo, které spolehlivě dokáže zavrhnout každý aspekt ženského citového a intelektuálního života, našich motivací a tužeb. A právě ty zůstaly nejzajímavějšími částmi tohoto příběhu, tím spíš, že byly nevyřčené.

Když jsem ve vyhledávači spárovala jméno Dolores Riverové s Laredem, jako první mi naskočil tenhle článek a různá vlákna komentářů. Internetové archivy novin sahaly jen do roku 2005 a nabízely mi podobné výsledky. Ať už se o ní v době vraždy psalo cokoliv, bylo to odsunuto někam do archivu.

Následovalo oznámení o odchodu do důchodu staré pět let – kupodivu vydané toutéž bankou, kde Dolores pracovala v osmdesátých letech. Doprovázela ho, jak jsem předpokládala, poloaktualizovaná fotka: Dolores s hustým mikádem v délce po ramena, víceméně pořád tmavá, jen mírně prošedivělá, s červenou rtěnkou a v halence téhož odstínu. Hnědé oči působily vlídně, bystře a pobaveně. Pořád byla atraktivní. Navázala po vraždě jiný vážný vztah? Kdo by jí byl schopen důvěřovat po tom, čím se provinila?

Kromě oznámení o odchodu do penze a zastaralé stránky na Linkedin byly další výsledky zavádějící. Marně jsem po ní pátrala na sociálních sítích. Nato jsem znovu otevřela novinový článek. Na fotografii byla Dolores a Fabian s velkými nůžkami v ruce.

A také jejich synové.

Mateo a Gabriel Riverovi. Teď jim musí být něco přes čtyřicet. Začala jsem s Mateem. Byla to hračka. Vlastnil veterinární kliniku v San Antoniu a připomínal mi zapálené běžce, kteří svědomitě klušou kolem jezera. Byl vysoký a štíhlý jako chrt a měl tmavé vlasy prokvetlé stříbrem. On sám nebyl na žádných sociálních sítích, ale jeho klinika s nadšením spravovala účet na Instagramu. Na fotografiích se zvířaty se skoro vždycky usmíval. Na jedné měl hlavu odvážně vklíněnou mezi tři nebezpečně se tvářící pitbuly, na další přímo zářil s uslintaným štěnětem v rukách, které mělo do tlapky zavedenou infuzi. Clydeovi došel kyslík! Ale v přítomnosti jiných lidí působil vážným dojmem a téměř rozpačitě – třeba na fotce, kde je mezi ním a osobou vedle příliš velká vzdálenost a Mateova ruka se nad jejími rameny spíše vznášela, než aby na nich spočinula.

Gabriel byl naproti tomu, pokud šlo o Facebook, ostřílený profík. Středoškolský trenér basketbalu s býčí šíjí, černou bradkou a zlatým prstenem na jedné a snubním na druhé ruce. V klipech ze sportovních zápasů rozhazuje rukama a obrací oči v sloup, když hráči nepromění volný hod. S vypnutým zvukem to gesto vypadalo téměř nadšeně. Uměla jsem si představit, jak potom řádí v šatně a jeho hlas se odráží od kovových dvířek skříněk. Tohle jsme trénovali? Ztratit body, které nám servírovali na stříbrném podnose? Predátorský způsob, jímž rázoval kolem lavičky, a rozpínavost jeho gest působily dojmem, že dost řve.

A pak tu byly fotky s jeho syny. Dlouho jsem zírala na jednu z nich. Josephovi a Michaelovi byly tři a pět. Gabriel klečel na olysaném trávníku a objímal je kolem ramínek. Oba jeho synové měli navléknuté neonově zelené rukavice. Gabriel se něžně usmíval nad kostnatým ramínkem toho staršího a měl zavřené oči. Jeho žena Brenda označila snímek nápisem Mi corazón a srdíčkem. Z nějakého důvodu jsem si tu stránku uložila.

Gabriel a Brenda, vedoucí konzultantka, ať už to znamená, co chce, stále žijí v Laredu. Mají rádi smažené sushi rolky s krémovým sýrem a jalapeňos, jednou v rádiu vyhráli grilovačku s kapelou Eli Young Band u Rudyho a nedávno dokončili stavbu domu podobného pevnosti ve čtvrti zvané Alexander Estates. Podle Google map se rozkládá nedaleko střední školy, kde Gabriel koučuje. Na videu, které Gabriel zveřejnil, je vidět detail betonové příjezdové cesty se čtyřmi otisky dlaní – od největšího po nejmenší.

Procházela jsem stovky fotek na Facebooku a Instagramu a sledovala, jak Gabrielův a Brendin život plyne pozpátku, dokud se jejich cesty nerozdělily a společná budoucnost byla jen jednou možností z milionů. Připadalo mi pošetilé takhle se předvádět, vystavovat své soukromí, aby si ho každý mohl prohlédnout. Důkaz velmi silné lidské touhy být slavný. Poznávala jsem je způsobem, jakým stopař studuje stopy v hlíně a pach ve větru.

Vtom jsem si s hrůzou uvědomila, že Duke už nechrápe. V místnosti vládlo ticho. Tiše jsem zaklela. Cítila jsem, jak se mi propaluje očima do zad, protože dělám přesně to, co jsem slíbila na tomhle výletu nedělat. Pomalu jsem se otočila, připravená na jeho vrtění hlavou a zklamaný úšklebek. Ale on spal. Nebo to aspoň předstíral.

Opět jsem se pustila do zkoumání Gabrielových fotografií a našla jsem ji – Dolores Riverovou. Málokdy se držela v popředí, ale vždycky tu byla, jeden z pilířů života Gabriela a Brendy. Na jejich svatbě se pyšně vypínala v první lavici, oblečená ve zlaté róbě. Na dalším snímku, starém dva roky, měla ruce upatlané od přesnídávky, jak krmila Josepha usazeného na dětské židličce. Fandila na basketbalu s rukama přiloženýma k ústům. Sbírala roztrhané papírové obaly na dětské oslavě. Právě tato momentka mě přinutila zadržet dech. Připomněla mi den, na který jsem se snažila zapomenout, jeden z těch, které definovaly celou moji existenci.

Pointa tkvěla v tom, že i když v minulosti nepostupovala zrovna správně, navzdory chybným krokům syny neztratila. Zdálo se, že se jim podařilo jí odpustit. Jak to dokázali? Čím si to zasloužila?

Já jsem mámě nikdy odpustit neuměla. Co by si pomyslela o ženě, jako je Dolores, která chtěla víc než život, který vedla, anebo toužila po jiném a neváhala jej uskutečnit?

Znovu jsem se podívala na krátkou, kurzívou psanou větu přímo pod článkem: Dolores Riverová odmítá poskytovat rozhovory.

Platí to i teď, když je její příběh venku? Třeba by byla ochotná vyprávět svou verzi.

LORE, 1983

Než Lore Riverová vstoupí do haly mezinárodního letiště, setřese z ramen tmavý blejzr a z kapsičky velké kabelky, uzavřené na zip, vytáhne balíček marlborek. Krabička stojí dolar, skoro dvakrát tolik než před třemi roky, kdy bylo ještě všechno v pořádku. V Mexiku kouří. Fabian by byl v šoku, kdyby to věděl. Zbytečný zlozvyk by ho naštval, což je součást potěšení.

Celé Mexico City je pro ni jedním velkým potěšením. Líbí se jí věčně spěchající rej taxíků a autobusy proplétající se labyrintem ulic, přesný časový rozvrh a řád, oranžový baldachýn smogu zavěšený mezi městem a mraky. Dopřeje si tříminutovou procházku vzduchem nasáklým pachem benzinu k terminálu Aérea, odkud odjede metrem do stanice Pantitlán, kde přestoupí, a pak ji čeká chůze historickým centrem do hotelu. Pětačtyřicetiminutové prodírání davem, rameno vedle ramene, kdy na jediném místě potká víc lidí, než uvidí za týden v Laredu, jehož celá populace by se vešla do jedné z chudinských čtvrtí před metropolí, kde stráně lemují tisíce chatrčí, které se potácejí proti sobě jako opilci na sklonku noci.

Zpočátku byla ráda, že první služební cesty může absolvovat s Oscarem, kolegou z oddělení mezinárodního bankovnictví. Nikdy nebyla ve větším městě, než je San Antonio, nikdy se nenechala smést lidskou vlnou přímo do horkých úst metropole. Nikdy se nemusela orientovat v metru nebo si dopředu zapamatovat mapy, ani jako turistka. Proto byla ráda, že může následovat Oscara a řídit se jeho příkladem. Teď jí osamělost ve městě téhle velikosti připadala opojná. Nikdo ji nezná a může být, kým chce. Může se stát kýmkoliv.

V metru vydechne svůj vlastní příspěvek ke zdejšímu smogu a spolu s ním se zbaví břemene domova, konkrétně Fabianovy paniky a narůstající frustrace z toho, že nehodlá panikařit spolu s ním.

Včera v noci se k němu otočila v potemnělé ložnici. Děti konečně usnuly. Ale Gabriel napřed ztropil scénu. Už má po krk špaget. Copak nemůžou objednat pizzu? Ke spánku se uložili až po desáté, protože Mateo, který byl jako pokaždé na začátku roku plný úzkosti, se šel dvakrát – ne třikrát – přesvědčit, jestli si dal do batohu úkol do školy.

Lore si před spaním dopřála na dva prsty tequily a uvolněná a roztoužená se přitulila k Fabianovým zádům. Políbila ho na rameno a sevřela ho v prstech. Snažila se nevnímat, jak jeho tělo ztuhlo. Zašeptala, že po něm touží.

„Lore.“ Odstrčil její ruku. „Přestaň.“

„Proč?“ Políbila ho zezadu na krk, který potřeboval vyholit. Možná to pro něho udělá, než zítra ráno odejde. „Prckové spí. A už je to tak dávno –“

„Nesnáším, když to říkáš.“ Z jeho kůže stoupal žár nesprávného druhu. „Byl to dlouhý den.“

Fabian škubl mosazným táhlem Tiffanyho lampy. Polštář mu už stačil rozcuchat černé vlasy, které od sedmnácti krotí gelem.

„Jak se můžeš chovat, jako by všechno bylo v pořádku?“ Tmavé oči měl zapadlé a vousy nedokázaly zakrýt svěšené koutky úst. Posadil se a zády se opřel o čelo postele. „Zítra musím propustit Juana, přestože je s námi skoro od začátku!“

„Já vím.“ V posledních měsících Fabian mluví jen o recesi, o příčinách krize, která vyvolala šokující pád pesa z 23 za dolar v roce 1980 na dnešních 150 za dolar. Jenom si to představte – peso má menší hodnotu než penny! A podle prognóz má být ještě desetkrát, možná dvacetkrát hůř, než se situace zlepší. „Nemáš na vybranou,“ odpověděla Lore jako pokaždé v tomto bodě.

„Já vím!“ utrhl se na ni Fabian a ztišil hlas. „Řekl jsem ti, že jeho matka stůně?“

Lore si povzdechla. „Rakovina, že?“

Fabian přikývl.

„Tu má dneska každý.“

Fabian si zezadu stiskl krk svou velkou dlaní zhrublou prací se železem. Kdysi s láskou sledovala, jak se hrbí nad výhní a odkapává z něho pot, zatímco ohýbá dříve nepoddajný materiál do elegantních spirál. Proměňuje ho. Než si před pěti lety otevřel vlastní obchod, jejich maličký dvůr připomínal svérázné dětské hřiště. Děti procházely brankami, které nikam nevedly, a klepaly na dveře opřené o stromy, jako by se mohly otevřít do jiného světa.

Dveře potřebuje každý, řekl Fabian reportérovi z Laredo Morning Times, který se přišel podívat na slavnostní otevření. Dveře jsou symbolem civilizace. Oddělují domácké od divokého. Chrání to, co nejvíc milujeme.

Udivila ji síla Fabianovy vášně i jeho poetika. Nadouvala se hrdos-tí, článek si zarámovala a pověsila – jak jinak? – k vchodovým dveřím.

Ale Fabian se mýlil. Když se přestalo stavět, nikdo dveře nepotřeboval. Divočina se hrozivě přibližovala.

„Fabiane.“ Něžně ho k sobě otočila, prsty zarývala do svalů ztuhlých stresem. „Všechno se spraví.“

Odtáhl se od ní, zvedl se a hrozivě se nad ní tyčil. „To se ti lehko řekne. Tebe potřebují.“

„To je přece dobře, nebo ne?“ opáčila. „Pro nás, pro naši rodinu.“

Fabian na ni zíral, hrbil mohutná ramena a ona si všimla znepokojivých známek blížícího se středního věku – tloušťky a iluze síly, která zmizí, jen co si svlékne šaty.

Věděla, v čem spočívá skutečný problém: on selhává z důvodů, nad nimiž nemůže mít kontrolu, zatímco jí se daří. Brzy se může stát, že jim zůstane pouze její příjem, a ne zrovna malý. Můžeš klidně výt na měsíc, ale s ním to ani nehne. Na rozdíl od tvé ženy. Tvoje žena, mezinárodní bankéřka, v jejíchž kapsách cinká zlato, a sebevědomě se nosí po kuchyni na vysokých podpatcích, má práci jistou – alespoň zatím. Na tu můžeš vrčet. Otočí se k tobě a ty ji můžeš od sebe odehnat. V tom okamžiku zase získáš převahu.

„Kurva,“ ulevil si a vytáhl z šuplíku tričko. „Teď neusnu.“

Zaslechla nevyřečené obvinění. Neměla se ho dotýkat.

„Projdu si účetnictví,“ zadrmolil. „Ještě jednou.“

Vyšel z ložnice a zabouchl za sebou dveře, jako by dole nespaly děti. Povzdechla si a podívala se na hodiny. Půlnoc. Za pouhých devět hodin bude na cestě na letiště v San Antoniu. Otevřela okna a dovolila horkému pouštnímu větru strhnout z ní kůži, které by se tak ráda zbavila.

Teď když Lore stojí v atriu hotelu v historickém centru, vzhlédne ke kopuli z barevného skla. Zírají na ni tři výseče v paví modři jako oči Boží. Podlaha z bílého mramoru se leskne jako hladina jezera a kabina výtahu beze spěchu unáší pasažéry vzhůru. Radost ji popíchne jako nůž vražený do žeber.

Hranici lemují předměty z betonu, někde ostře definované, jinde splývající. Ano, bankovnictví je byznys, ale byznys je vždycky osobní. Účet si otevíráš kvůli vztahům, ne kvůli dolarům, což je něco, čemu ve velkých amerických bankách nerozumějí. Národní řetězce nemají zájem otvírat pobočky v malých městech na texasko-mexické hranici, a ti, kteří to zkusili, tam dlouho nevydrželi. Všichni v Laredu viděli hnízdo mexických balíků. Nechápou, jakou má hranice moc, že přes ni proudí zboží jako řeka. Nerozumí zdejší kultuře. Tady nestačí znát jména svých zákazníků – potřebujete vědět, jak se daří jejich otci a jak dcera prospívá ve škole, a když jim dáte kšiltovku s vyšitým logem banky, budou ji nosit tak často, až jim žena zakáže vzít si ji do ložnice. Velké banky se nyní potácejí pod tíhou riskantních investic a kvůli nesystematickému přístupu k úvěrům, zatímco Loreina banka drží stabilní pozici. K financování přistupovali zodpovědně a dávali si pozor, komu půjčují, ale když někteří z klientů měli potíže se splácením, banka byla schopna s nimi pracovat. Až se situace zlepší, zákazník si na to vzpomene. A počet klientů vzrůstá. Do hry se dostává malá liga, představenstvo Rotary Clubu nebo extravagantní svatba v Mexico City.

Ta se koná dnes večer. Vdává se dcera Fernanda Santose, mexického podnikatele, majitele několika výrobních podniků, včetně dvou v Nuevo Laredo. Pan Santos je klientem banky deset let čili dost dlouho, aby pozval Lore i jejího kolegu Oscara. Jenže Oscar každým dnem čeká narození prvního dítěte, a přestože se Fabian pozvánce vysmál – copak si právě teď může vzít volno? –, Lore pozvání přijala. Odůvodnila to tím, že vstřícnost prospívá byznysu.

A tak potvrdila účast jedné osoby.

Santos si za účelem svatby pronajal celý hotel a v prosluněném atriu zaměstnanci pobíhali kolem stovky kulatých stolů. Pokřikovali na sebe, jak mají uspořádat porcelánové talíře a lesklé stříbrné příbory. Za stolem nevěsty a ženicha květinářky ozdobily celou stěnu růžemi a liliemi a teď provádějí poslední úpravy. Lore je sleduje z kabiny výtahu, kde se dotýká jedné z mosazných květin. Kéž by Fabian viděl tu filigránskou práci.

Ve svém pokoji opatrně postaví cestovní tašku na plyšový koberec. Povzdechne si a přejede rukama po obří posteli s bohatě vyřezávaným čelem a tenkými bílými závěsy. Stojí u ní luxusní kanapíčko potažené damaškem a křeslo z matně modrého sametu. Připadá jí zvláštní být obklopena takovým přepychem, když Mexiko hoří a Laredo spolu s ním. Jak šťastní se cítili tehdy v osmdesátém, osmdesátém prvním, kdy je od národní recese izolovalo je-den a půl miliardy maloobchodních dolarů přicházejících z Mexika. Pak ale krize snížila poptávku po ropě, což přesytilo trh. Vývozní příjmy Mexika prudce klesly a jeho zahraniční dluh se zvýšil spolu s neschopností jej splácet. V osmdesátém druhém peso devalvovalo a pak znovu a znovu, a nakonec se všechny maloobchodní příjmy zastavily, jako když utáhnete kohoutek. Podle posledního odhadu banky v Laredu zkrachovalo nejméně sedm set podniků, takže desetitisíce lidí ztratily možnost uživit své rodiny.

Lore přistoupí k oknu a roztáhne závěsy ze silné látky, aby viděla Zócalo, pulzující historický střed města. V patnáctém století se zde rozkládalo centrum aztéckého hlavního města Tenochtitlánu. Nyní tady stojí Metropolitní katedrála, která ve dvou sekcích vyrůstala po téměř dvě stě padesát let, a Národní palác a budovy federální vlády, jejichž kamenné fasády jsou nasáklé sluncem a krví. Poblíž se tyčí sloup s mexickou vlajkou a turisté v tričkách a džínách, vítězové ekonomické krize, tančí salsu před pouličním umělcem. Téměř cítí, jak se smějí. Hrudník se jí sevře, s jakou chutí by se k nim přidala, přidala, přidala. Jak ráda by viděla zářit Fabianovy oči na slunci, jak moc by se jí líbilo cítit v pase jeho pevný stisk.

Ach, Fabiane… Měla by mu zavolat. Při tom pomyšlení představa tančícího Fabiana vybledne a vystřídá ji realita v podobě nevrlého manžela. Nechce s ním mluvit. Anebo lépe řečeno: nechce mluvit s jeho protivnou verzí. Kdyby si mohla vybrat, zavolala by osmnáctiletému Fabianovi, který s ní seděl na posedu a vyzval ji: „Zavři oči!“ Očekávala, že ji políbí. Místo toho naslouchali šumění větru, cvrlikání ptáků, a nakonec tichému dusání kopýtek. A když otevřela víčka, spatřila jelení rodinku, jak si pochutnává na kukuřici, kterou zde vyházeli z kufru auta Fabianova otce. Dva puntíkatí koloušci doráželi na vemínko své matky a ta je netrpělivě odháněla, zatímco pilně chroupala tvrdé jádro. Fabian se na Lore usmál a sáhl pro pušku. „Ne!“ zadržela ho. Tiše se zachechtal. „Samozřejmě že ne,“ odpověděl.

Podívá se na hodinky. Jsou čtyři. Zavolá mu později, bude to lacinější. Žádné „později“ pochopitelně nebude, protože svatba potrvá až do rána, kdy budou všichni opilí tak, že se neudrží na nohou. Stejně bude zítra zase doma.

Pověsí rudou róbu do skříně a jde si napustit lázeň. Světlo se odráží od zlatého zrcadla. Aby se dostala k vaně, musí zatáhnout za zlatou šňůru a závěs se rozhrne jako opona. Jako by vana byla jevištěm čekajícím na příchod herců.

Číšníci se proplétají mezi stoly jako duchové a na špičkách jejich prstů balancují stříbrné podnosy se šampaňským a tequilou Don Julio. Mexická kapela v kalhotách se stříbrnými knoflíky a krátkých sakách hraje před večeří veselé melodie. Podlaha se téměř chvěje vibrující energií. Sešlo se tu sedm nebo osm set lidí. Lore se vždy domnívala, že svatby v Laredu jsou velké, se všemi těmi kompromisy vedoucími ke stovkám hostů, z nichž některé nevěsta a ženich ani neznají, ale v porovnání s tímhle vypadají jako nepočetná domácí grilovačka.

Lore posadili ke skupině bližších obchodních přátel pana Santose. Je tu Jaime, architekt, s manželkou Marielou; Ramón, účetní, s manželkou Ramonou (Lore se musela dvakrát zeptat, aby si byla jistá, že se nepřeslechla); doktor Olivares, kardiolog, a jeho žena Cynthia; Andres, profesor a poradce Santosovy dcery, studující na zdejší univerzitě. Lore si přála, aby se u jejího stolu sešlo víc podnikatelů, ale času bude mít dost, aby pod zástěrkou oslav stačila navázat užitečné kontakty.

Ostatní ženy se naklánějí jedna k druhé a usrkávají šampaňské. Uctivě se dotýkají složité květinové výzdoby a probírají, jak moc se jim obřad líbil a jak je uchvátila délka nevěstiny mantilly. Jinými slovy: hovoří o tom, kolik tohle všechno muselo stát. Lore se zapojí do hovoru, ačkoliv natahuje uši k mužům, kteří se v podstatě baví o tomtéž.

„Jeho byznys očividně vzkvétá,“ poznamená doktor Olivares.

Ramón, jediný, kdo o tom kromě Lore něco ví, zdvořile odpoví: „Fernando je velice pracovitý.“

„Zajímalo by mě, jestli jí svatební šaty koupil tady, nebo v New Yorku,“ nechá se slyšet Ramona.

Cynthia se zamračí. „Máme tady ty nejlepší obchody na světě, tak proč by v New Yorku utrácela šestkrát tolik? Obzvlášť teď.“

„Protože je to New York,“ vydechne Ramona.

„Co si o tom myslíte, Lore?“ zeptá se Andres a ona v prvním okamžiku neví, na co má odpovědět. „Říkala jste, že pracujete v bankovním sektoru.“

„Ano,“ přikývne. Dopije první sklenku šampaňského a okamžitě před ní přistane druhá.

„Jak devalvace ovlivnila maloobchod na hranicích?“ nedá jí Andres pokoj a Lore pobaví, že i on se snažil pochytit oba rozhovory a s akademickou lehkostí se přenesl z jednoho do druhého.

„Upřímně,“ odpoví Lore, „je to, jako by vybuchla bomba.“ Myslí na ženy, které v obchodech dřepí u těch nejspodnějších polic a srovnávají ceny základních potravin, a na muže, kteří před lékárnou čekají, až budou moci naskočit na valníky, které nikdy nepřijedou. Myslí na všechny cedule s nápisem ZAVŘENO a na stažené bezpečnostní rolety v centru města, jako by všichni jednoduše někam zmizeli.

Andres se k ní nepatrně nakloní. „Povězte mi víc.“ Vyzve ji.

Lore se na něho podívá pozorněji. Soudí, že mu je kolem čtyřiceti. Černé vlasy má sčesané z čela a zastrčené za uši. Upírá na ni průzračné a znepokojivě zelené oči, které působí, jako když střepy z rozbité lahve zachytí světlo. Výrazný nos a silné obočí mu propůjčují soustředěný výraz. Hovoří úsečnou španělštinou, někdy vynechává s. Lore nedokáže zařadit jeho přízvuk, ale Mexičan nebude.

„Ekonomika Lareda převážně stojí na maloobchodu, takže teď…“ Odmlčí se a vzpomene si na Fabiana. Jak se mu asi podařilo vyhodit Juana? Město páchne zoufalstvím. „Kdybychom neměli příjmy ze zahraničí, skoro třetina města by byla bez práce.“

„Třetina.“ Andres zavrtí hlavou. „Neuvěřitelné.“

„Když si představím, že před pouhými dvěma roky jich bylo jenom deset procent…“ Teď už ví, že to byl boom. Fabian požádal mámu, aby pohlídala kluky, a vzal Lore do baru Cadillac anebo ji překvapil zlatými náušnicemi s topasy, které jí zastrčil pod povlak polštáře. Plánovali přestavbu domu, jenže peso ztratilo hodnotu dřív, než dostali šanci svoje nápady uskutečnit. Přinejmenším nepatří k tisícům lidí, kteří museli v půlce zrušit rozestavěný projekt. Město zůstalo poseto mrtvolami snů.

„Co výrobní závody?“ vyzvídá Andres. „Fernando jich má celkem dost, pokud se nepletu.“

„Ano,“ odpoví Lore, „i když většinou v Juárezu. Mexické příjmy vrácené do Států prostřednictvím nákupů, plus výroba materiálů potřebných pro montáž – za běžných okolností na tom vydělávají obě strany. Ale když nemáte kupce pro finální výrobky…“ Bezmocně otevře dlaně položené na stole a pak si uvědomí, že nemá na ruce snubní ani zásnubní prsten. Než se naložila do vany, uschovala všechny svoje šperky do sejfu. Dotkne se hrudi tam, kde obvykle spočívá její zlatý medailonek, a ucítí jen holou kůži.

„Kolik je vám let, Lore? Jestli nevadí, že se ptám,“ vyzvídá doktor Olivares a mžourá na ni přes zlaté obroučky hranatých brýlí.

Jeho žena Cynthia ho plácne po rameni. „Ano, Héctore, ty jsi ten, kdo prozrazuje náš věk.“

Všichni u stolu vyprsknou smíchy a Lore se směje spolu s nimi. Starší pánové ji napřed podezřívají, že je sekretářka nebo možná pracovnice na přepážce, a potom, když otevře pusu, s určitým podezřením svůj názor přehodnotí. Pochybuje, že by se doktor Olivares na totéž zeptal Oscara, kdyby tu byl, přestože je o dva roky mladší než Lore. Tohle je typický vzorec uvažování ve světě obchodu – možná v jakémkoliv světě, a především v Mexiku. Kdyby se urazila, dopustila by se posledního hříchu ženskosti – přecitlivělosti. Už se o tom stačila poučit.

„Je mi dvaatřicet.“

„A jak dlouho pracujete v bance?“

„Počkejte…“ Zatváří se zamyšleně, přestože nemusí nic počítat. „Letos osmým rokem.“

Ve dvaceti nastoupila do banky jako pokladník a počítala s tím, že se za přepážku vrátí, až jí skončí šestitýdenní mateřská dovolená. Jak byla tehdy naivní, naprosto nepřipravená na brutalitu mateřství. Během šestinedělí se tísnili v maličkém pronajatém bytě, kudy bez varování proudili jednotliví členové rodiny: Marta se slepičí polévkou s nakrájenými tortillami, maminka, vždy připravená a ochotná přiložit ruku k dílu, Fabianova matka udělující zbytečné rady, jeho otec s doutníky, který si neuvědomoval, anebo kašlal na to, že nemůže manžela postrádat na tři čtvrtě hodiny, kdy ho bude táta na zadním dvorku plácat po zádech, protože sama dva drobné novorozence nezvládne.

Po šesti týdnech oba prcci stále vážili pod dvě a půl kila, kopali rudými chodidly velikosti spadaného listí a vřískali jako mrouskající se kočka, z čehož jí usedalo srdce. Bradavky měla poseté strupy, a kdykoliv kojila, ucítila mezi nohama šplouchnutí teplé krve. Pořád se jí nezhojila hráz roztržená od jednoho intimního otvoru k druhému. Představa návratu do práce byla k smíchu a krutá, jako kdyby se voják vracel do bitvy s otevřenou ránou, uvnitř které hnisá kus střepiny. A tak se týdny proměnily v měsíce a měsíce v roky. Do práce se vrátila, až když kluci začali chodit do školky. Opět začínala v pokladně a prošla téměř každou pozicí, dokud ji před třemi roky nepovýšili na bankéřku.

Andres se vlídně a vědoucně usměje. „Vždycky jste chtěla být bankéřkou?“

„Chtěla jsem být Robinsonem Crusoe,“ odpoví kysele v okamžiku, kdy před ně číšníci pokládají talíře se salátem. „Když jsem byla malá, připadalo mi, že se na opuštěném ostrově žije jako v ráji.“

„Navzdory kanibalům?“

Lore se rozesměje. „Nemohli být horší než moji sourozenci. Kromě toho Crusoe mohl být takový, jaký byl. Nemusel být dokonalý. Dokonce ani za všech okolností hodný. Toužila jsem po téhle formě svobody.“

„Co je špatného na tom být hodná?“ zeptá se Mariela, architektova žena. Tváře na lícních kostech jí zrudnou. „Svět hodné ženy respektuje.“

„Skutečně?“ Lore napíchne na vidličku přezrálé rajče. Vystříkne šťáva. „Anebo se mu jenom líbí, když jsou pokorné?“

Marieliny tváře vzplanou ještě víc, ale dál hostina pokračuje v klidu. Nad jemným filet mignon probírají městskou architekturu a tipují, jestli prezident Reagan uhájí druhé volební období. Skleničky na víno zůstávají jako zázrakem pořád plné a Lore ztrácí přehled, kolik jich vypila. Následuje digestiv: portské, další tequila a panáky s mangem a cukrovou krustou kolem okraje. Tradiční mexickou kapelu vystřídá populární skupina, kterou každý zná – překvapení, alespoň podle přidušeného výkřiku nevěsty. Stůl se vyprázdní – až na Lore a Andrese.

Lore ví, že už by měla pít jenom vodu, ale má skvělou náladu, hodně se směje a s Andresem se jí báječně povídá. Cítí se fantasticky a pro jednou si s ničím nedělá starost. Pro Andrese nastal první měsíc nového roku, protože, jak sám říká, žije podle akademického kalendáře, a tak pro něho má srpen příchuť nového začátku jako pro ostatní leden. „Takže buď jste se předešel o pět měsíců, anebo opozdil o sedm,“ žertuje Lore a on se přiklání k druhé možnosti. Argentinci stejně jako Mexičané zásadně mívají zpoždění.

„Takže vy pocházíte z Argentiny,“ přikývne Lore. „Pokoušela jsem se někam vás zařadit.“

„Buenos Aires.“ Přes obličej mu přelétne stín.

K Lořině práci patří sledování mezinárodních událostí, a tak ví, že naráží na vojenskou juntu a na špinavou válku, sedm let státního teroru, během něhož „zmizely“ nebo byly zabity desetitisíce disidentů, včetně mnoha studentů, aktivistů a novinářů.

„Blíží se volby, že?“ poznamená.

Andres přikývne a v očích se mu zračí opatrná cynická naděje. „V říjnu. Doufejme v návrat demokracie.“

„Jaké bylo tam vyrůstat?“ zeptá se Lore a on jí vypráví o svém dětství, jak postrádá graffiti a street art, díky kterým i ty nejbohatší čtvrti působí jako surové hedvábí na hraně rozpadu. Lore mu vypráví o lékárně z třicátých let, z níž se stal limonádový bar, kam po vyučování jezdila autobusem. Pytlík slaných pistácií tehdy stál deset centů, a ještě teď se jí sbíhají sliny, když si na ně vzpomene.

„Povězte mi, paní Crusoe,“ prohlásí o něco později Andres a líně se při tom usmívá, „copak váš přítel dnes nemohl přijít?“

„Přítel?“ Lore se zasměje a zrak jí padne na prsteníček – samozřejmě holý. I když… Vážně se za celý večer nezmínila o Fabianovi a synech?

„Žádného nemám,“ vyhrkne, ale než stačí svá slova upřesnit, Andres se zvedne a natáhne k ní ruku.

„Doufal jsem, že to řekneš. Zatančíš si se mnou?“

Během let se Lore bude k tomuto okamžiku opakovaně vracet. Vzkřísí k životu každý detail: jak si Andres povolil motýlka a ona mu ho úplně rozvázala. Vzpomíná na vstřícně natažené dlouhé štíhlé prsty. Později zjistí, že voní po pomerančích z ranní café de olla. Neodolatelný chaos na parketu jako by pulzoval v její hrudi. Malé nedorozumění, jedna nedořečená věta vedoucí k okamžiku, kdy se zatím nestalo všechno to, co se později stane, a tak jsou pořád ve hře všechny možnosti. Lore mohla tanec odmítnout. Mohla upřesnit, že sice nemá přítele, zato má manžela. Uvědomuje si, že takhle nepila celou řadu měsíců a vzpomene si na obří postel ve svém pokoji, příslib ničím nerušeného spánku. V tomto okamžiku se Lořin život rozvětví.

Ale ona o tom zatím neví, a kdo to kdy ví? Lore pohlédne do těch uhrančivě zelených očí, které náhle zajiskří, a přestože ji upřený pohled uvádí do rozpaků, zároveň ji nabíjí energií, protože… Jak je to dlouho, kdy se na ni někdo takhle podíval? Vášnivě a se zanícením, jako by mohla být, kýmkoliv si zamane. Vždyť je to jenom tanec.

CASSIE, 2017

V úterý, den poté, co jsme se vrátili z farmy, jsme si s Dukem dali naši obvyklou kávu a toast, než odešel udit maso. Aby docílil dokonalé karamelizované kůrky, ochutil maso pouze solí a pepřem, které rozprášil ze starého šejkru půl metru nad lesknoucím se prvotřídním hovězím. Nato započal osmihodinový proces v kouři, který trval celý pracovní den předtím, než se vůbec otevřelo okno jídelního vozu. Duke byl svou prací stejně posedlý jako já, akorát že on lidi živil a já – no…

Následující tři hodiny jsem strávila tím, že jsem se probírala odkazy na případy vražd a psala každodenní příspěvky na blog. Muž zapálí manželku v přesvědčení, že mu otrávila pečeni. Čerství maturanti plánují vraždu své osmdesátileté kmotry v naději, že zdědí její dům. Chlápek rozčtvrtí svou mladou přítelkyni, protože se nechce účastnit skupinového sexu. Pod každým příspěvkem se táhne fialová linka jako šmouha rtěnkou a svádí čtenářky slovy Mohlo by se vám líbit. Líbit – zvláštní výraz v tomhle kontextu. Představuji si, jak čtenářky přeskakují z článku na článek, a přitom se ládují čokoládovými bonbony, dokud jim není špatně.

Chtěla jsem pryč. Anebo ne: chtěla jsem jinam. Možná jsem špinavé kolečko v novinářské branži, ale tenhle žánr, skutečné kriminální případy, mám pořád ráda. Když se tohle téma správně uchopí, dozvíme se z něj, kdo jsme, koho bychom se měli bát a kým se stáváme, pokud se ocitneme v ohrožení. Pod bedlivým zrakem investigativního žurnalisty se nečitelné nakrátko stane průhledným. I když je to, co se odhalí, ošklivé, je to pravda. A nic není krásnější.

Poobědvala jsem smutný koupený salát a znovu jsem si přečetla příběh Dolores Riverové. Ačkoliv byl článek ostentativně napsán k třicetiletému výročí Fabianova odsouzení (jako by na tom záleželo), hodně věcí reportér úplně opominul. Například to, jak se Fabian dozvěděl o dvojím životě, který jeho žena vede, a jak dlouho se tím užíral, než zabil Andrese. Jak zjistil, kde ho najde? Proč si vybil vztek na svém sokovi, a ne na ženě, která je oba obelhávala? Nechápala jsem, proč se Andresovo tělo našlo až druhý den ráno – v hotelu by přece někdo měl zaslechnout střelbu. A proč Fabian přistoupil na – pro něho nevýhodné – přiznání viny, když se mohl bránit u soudu? Tohle je zločin z vášně jako z čítanky a každý jenom trochu schopný právník by dokázal navrhovaný trest zmírnit.

A nakonec Dolores. Viděla se s Andresem toho dne? Dozvěděla se, že ho Fabian zabil, dřív, než ho zatkli? Trápí ji svědomí kvůli tomu, že zapříčinila pád dvou lidí, anebo – cynická myšlenka – se jí ulevilo, že má od obou klid?

Vytvořila jsem si tabulku s každým jménem, které se v článku vyskytlo, včetně všech kontaktních údajů, které se mi podařilo vypátrat. Policejní oddělení v Laredu nenabízelo online formulář s žádostí o poskytnutí informací, a tak jsem nechala vzkaz v hlasové schránce. Potom jsem si načrtla základní časovou osu: rok, kdy se Dolores a Fabian vzali, přibližný rok narození jejich synů, datum a místo, kde se Dolores seznámila s Andresem, datum jejich sňatku, a nakonec vraždu a Fabianovo zatčení. Mezi posledními dvěma událostmi uplynuly jenom dva dny.

Pracovala jsem ve stavu vysokého soustředění, jako když jsem si na vysoké několikrát vzala psychostimulant, abych dokázala napsat čtyři články po sobě. Pokud se nemýlím a příběh Dolores vyprávěný z její perspektivy má svůj potenciál, potom sebou musím hodit.

Podvody ve vztazích jsou typicky mužským zločinem, přičemž FBI označila za nejčastější cíle ženy nad čtyřicet, které jsou rozvedené, ovdovělé a/nebo invalidní. Nakonec obvykle dojde na peníze. V roce 2016 bylo Centru FBI pro stížnosti na internetovou kriminalitu oznámeno více než patnáct tisíc takových podvodů se ztrátou přes dvě stě milionů dolarů. Skutečná čísla byla pravděpodobně mnohem vyšší.

Tyhle příběhy se daly snadno najít. Kratičké románky se silou smrště, ženy, které nemohly uvěřit svému štěstí. Oslovil je lékař, voják, podnikatel. Pohledný, okouzlující. Vzal svou vyvolenou na projížďku na motocyklu, motorovém člunu nebo v kabrioletu. Po několika měsících ji požádal o ruku. Už se viděla v kostele nebo na radnici, oči jí zářily. Ale to cestování! Potřebuje si vypůjčit peníze, dokud neprodá svůj dům. Nedoručitelná obálka, adresát neznámý. Zmizel. Zbylo po něm jen zlomené srdce a ponížení, někdy nutnost nastěhovat se ke stárnoucím rodičům anebo pokračovat v práci, ze které měly odejít do důchodu. To, o co přišly, už jim nikdy nikdo nevrátí.

Kdysi jsem četla, že hypnóza působí jen na sugestibilní jedince – ty, kteří jsou ochotni a připraveni potlačit přirozenou nedůvěru a soustředit se dlouze a celým srdcem na alternativní verzi reality. Možná, že muži, kteří se na těchto ženách přiživují, jsou jako každý jiný kriminálník – lovci, kteří dokážou zavětřit svou kořist.

Při výzkumu dvojího života jsem narazila jen na jednu jinou Američanku, o níž je známo, že byla tajně provdána za dva muže najednou, a s penězi to nemělo nic společného.

Spisovatelce Anaïs Ninové bylo čtyřiačtyřicet a byla provdaná za investičního makléře jménem Hugo, když se v roce 1947 seznámila s Rupertem Polem, osmadvacetiletým pohledným hercem, jehož umělecký projev nedosahoval kvalit jeho vzhledu. Potkali se na Manhattanu v kabině výtahu cestou na ten samý večírek. Rupert se domníval, že je Ninová rozvedená, a ona ho při tom nechala.

O osm let později Ninová konečně souhlasila, že se za něho provdá. V šestitýdenních intervalech pendlovala mezi New Yorkem a Kalifornií, kde Pole pracoval jako správce v lese. Dvojím životem žila dalších jedenáct let a pravdu zaznamenávala jen do svých deníků a toho, čemu říkala „krabice na lži“.

V roce 1966 už Ninová dosahovala jisté slávy a oba manželé uváděli její honoráře ve svém daňovém přiznání. Ninová už byla ze lží unavená, a tak se rozhodla odhalit pravdu muži, o kterém věřila, že s ním zůstane: Poleovi. A on ji nezklamal. Dokonce souhlasil s anulací manželství kvůli jejím honorářům. A o několik let později, když rakovina pustošila její tělo, ji vozil k lékaři, píchal jí injekce a neváhal vytočit Hugovo číslo, aby jí pomohl udržet iluzi společného manželství. Když zemřela, Pole si pronajal malé letadlo a rozptýlil její popel nad zátokou u Santa Moniky. Zůstaly mu její deníky, celých pětatřicet tisíc stran, a on uctíval památku Ninové tím, že v souladu s jejím přáním během let vydával jejich méně cenzurované verze. Když Hugo zemřel, Pole rozprášil nad zátokou i jeho popel. Potom se vrátil do domu, který si postavil pro sebe a ženu, kterou navzdory všemu miloval.

Ninová se provinila stejně jako muži, o kterých jsem četla – manipulovala s důvěrou, zneužívala lásku a okrádala ty dva o důstojnost –, ale příběh vyprávěný jejími vlastními slovy nabral podobu jakési mytologie, nebo dokonce tragédie. Sama Ninová byla jako krabice na lži, kterou si schovávala. Svědomitě zaznamenávala svůj neobyčejně osamělý vnitřní život, vtisknutý jako sušená květina mezi ty dva, které žila. Nakonec si přála svůj příběh vyprávět, ale až po své smrti.