Obsah

Vznešená dáma má zvláštní přání

Prasečí princ

Nanuk

Lední medvěd v domě

Problémy

Starý bručoun

Pád

Katastrofa

Strom naděje

Svatba

Poprask v zoo

Lední medvěd na střeše

Táta medvěd

Originally pusblished as „Liliane Susewind – Ein Eisbär kriegt keine kalten Füße“

Copyright © 2016 Fischer Kinder- und Jugendbuchverlag GmbH, Frankfurt am Main

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D – 69469 Weinheim

Illustrations © Eva Schöffmann-Davidov, 2016

Translation © Alena Bezděková, 2023

ISBN 978-80-242-8758-4

Vznešená dáma má zvláštní přání

„Ihned se probuďte!“ zamňoukal pronikavý hlas.

Liliana Větroplachová přezdívaná Lili rázem procitla ze spaní. „Cože?“

Na posteli vedle ní seděla oranžově pruhovaná kočka jménem Šlechtična, nejspíš nejvznešenější předoucí dáma na světě. Lili jejímu mňoukání dokonale rozuměla, protože uměla mluvit se zvířaty. „Ihned zanechte toho pochrupování!“ dorážela na ni kočka. „Musím vám sdělit něco důležitého!“

Lili si protřela oči. „Něco se stalo?“

„Kdepak, ani náhodou.“

„Tak proč mě budíte?“

„Vždyť už jsem vám to přece řekla,“ pronesla Šlechtična nerudně, „musím vám sdělit něco důležitého!“

„Ach tak…“

Kočka netrpělivě tloukla ocasem do prostěradla.

„A co?“ zeptala se Lili neochotně.

„Mám plán,“ spustila kočka a oči se jí zajiskřily.

„Jaký?“

„Nadmíru promyšlený!“ Šlechtična se napřímila. „Je to tak impozantní plán, že mi až bere dech!“

Lili se zkrabatilo čelo. Jaký krkolomný nápad zase kočka dostala?

Šlechtična se tvářila důstojně a pronesla: „Rozhodla jsem se, že se zamiluji!“

Lili na ni mlčky zírala.

„To je můj báječný plán pro letošní jaro!“ zvolala kočka. „Prožiji románek! No, není to velkolepé?“

„No, hmm…“ odkašlala si Lili. „Do koho se hodláte zamilovat?“

„Ach, na tom přece nezáleží. Určitě se najde někdo, kdo by se mi dvořil. Koneckonců jsem obdařena jedinečnou krásou, neuvěřitelným šarmem a vynikající inteligencí.“

Lili se neubránila smíchu. Fíkovník v rohu místnosti o několik centimetrů povyrostl. Vděčil za to druhé pozoruhodné schopnosti této dívky: v její blízkosti se mimořádně dařilo všem rostlinám, a když se zasmála, okamžitě začaly rychle růst nebo rozkvetly. Fíkovník už sahal skoro ke stropu – stejně jako po čase všechny pokojové květiny u Větroplachů – a brzy ho budou muset přemístit na zahradu.

„Hlavní je, aby mě někdo obdivoval a přímo senzačně se mnou flirtoval!“ pokračovala Šlechtična. „Bude to prostě okouzlující! Nemyslíte?“

„Hm…“ Lili se kousla do rtu, aby se zase nerozesmála. „Ano, jistě.“

„Dobře, tak mi tedy připravte seznam možných kandidátů,“ nařídila kočka. „Já pak vaše návrhy přezkoumám.“

Lili vytřeštila oči. „Cože? Já vám mám někoho hledat?“

„Samozřejmě. Kdo jiný?“ podivila se Šlechtična. „Nikdo nezná tolik zajímavých osobností jako vy, madam. V okruhu vašich známých se určitě někdo najde, kdo by byl hoden toho, abych zvážila, zda přijmu jeho náklonnost.“

„Já…“ koktala Lili. „Víte…“

Kočka seskočila z postele. „Očekávám, že mi po snídani vyjmenujete minimálně pět nápadníků. Do té doby adieu,“ pronesla ledabyle a odkráčela z místnosti.

Lili se posadila na okraj postele a prohrábla si vlasy. Věděla, že když si tahle kočka něco vezme do hlavy, nikdy se od toho nenechá odradit.

„Lili!“ zaslechla tiché vyštěknutí. „Proč tam tak zachmuřeně posedáváš?“ Vzápětí do ní šťouchl psí čumáček. Lili zvedla hlavu a zadívala se do milých hnědých očí.

„Ach, Bonsaji…“ Přitulila se k malému bílému chundelatému psíkovi, který byl už řadu let jejím nejbližším důvěrníkem. I s ním mohla normálně mluvit lidskou řečí a on jí přesto rozuměl každé slovo. „Nic strašného se neděje. To jen Šlechtična má zase nový splín.“

„Jaký?“ zeptal se Bonsaj. „Modrý?“

Lili se usmála. „Ty nejspíš nevíš, co to slovo znamená, viď?“

„Jo, a ani netuším!“ vyštěkl pes zvesela.

„Splín znamená, že jsi smutný. A když s tím chceš něco udělat, umaneš si třeba něco bláznivýho,“ vysvětlovala Lili. „Číča se chce zamilovat. A já jí mám někoho najít.“

„Tím se netrap!“ Bonsaj zavrtěl ocasem. „Číča se přece může zamilovat do mě! Jsem přece jednička!“

Lili se z plna hrdla rozesmála. Vzápětí špička fíkovníku narazila do stropu. Lili vstala a prohlédla si ho. Už opravdu bylo na čase. Musí ho vynést na zahradu. Den co den ji obcházela, a tak se tam dařilo i jiným exotickým rostlinám.

„Navrhnu číče, aby se zamilovala do tebe,“ oznámila Bonsajovi.

„Prima!“ vyštěkl psík spokojeně.

Lili se s úsměvem na tváři zvedla a vyrazila do koupelny. Když o chvíli později seběhla po schodech a vešla do jídelny, tatínek, maminka i babička už seděli u snídaně.

„Dobré ráno, zlato!“ zvolal tatínek, který se jmenoval Ferdinand Větroplach.

„Dobré ráno,“ odpověděla Lili a posadila se ke stolu. Tatínek k ní po stole poslal prázdnou misku od cereálií.

Maminka, Regina Větroplachová, vykoukla zpoza novin a káravě pohlédla na manžela. „Žádné ranní střílečky, prosím!“

„Jistě, máš pravdu,“ souhlasil tatínek, ale po očku se na Lili ušklíbl. Pak se zarazil. „Co se stalo? Zdá se mi to, nebo si s něčím lámeš hlavu?“

„Nezdá,“ odpověděla Lili a nenápadně se ohlédla na Šlechtičnu, která ležela stočená do klubíčka na pohovce. Pak rodičům a babičce vyprávěla, co si kočka zase usmyslela.

„Řekni jim taky, že už jsme ten problém vyřešili,“ zaštěkal Bonsaj, který seděl vedle její židle. „Číča se prostě zabouchne do mě!“

Lili jeho slova přeložila. Kočka rázem vyskočila. „Ti, co znám, samozřejmě nepřicházejí v úvahu!“ vyjekla a rozběhla se k nim. „Pan Bonsaj mě zbožňuje už dávno. Ale já bych chtěla, aby u mých nohou ležel nějaký nový vášnivý obdivovatel!“

„Co říkala?“ dorážel Bonsaj. Kočičí a psí řeč byly dva naprosto odlišné jazyky, a proto jim Lili vždycky musela dělat prostředníka. Opatrně přeložila, co kočka řekla.

Bonsaj hlasitě zalapal po dechu. „Žádnej problém! Jestli číča chce, abych se jí válel u nohou, jdu na to!“ Padl před Šlechtičnou na břicho a oddaně k ní vzhlédl.

Šlechtična si ho ani nevšimla a vyskočila na stůl.

Paní Větroplachové se to ani trochu nelíbilo a už chtěla něco říct, když do ní babička strčila loktem. „Jakého nápadníka si ta kočka vůbec představuje?“ zeptala se vnučky.

Lili její otázku přetlumočila Šlechtičně.

„Ach, mám na mysli opravdového prince, který bude prostě neodolatelný!“ vyhrkla. „Musí být statný, vtipný, s chováním vybroušeným jako moje drápky poté, co jsem si je večer naostřila o kočičí strom.“ Pak si povzdechla a zdálo se, že ji ten popis hluboce dojal. „Koho chcete navrhnout, madam? Prosím, vyjmenujte mi případné uchazeče.“

Lili rychle v duchu probírala všechny kocoury v okolí. „No, byl by tady Švihák ze Zvonkové uličky, pak Šejdíř, který žije u Pečlivkových. Pak tu ještě máme Sylvestra a Polyestera, co bydlí za parkem…“ Lili se zamyslela. „Samozřejmě ještě sir Smoky z rodiny Pongů a také… jakže se jmenuje, Bonsaji?“

„Kdo?“ vyštěkl psík.

„Jakže se jmenuje ten kocour ze žlutého domu, kterému říkáš Hezounek?“

„Ach, vy jistě myslíte toho chlupatého Mortimera, že?“ vložila se do rozhovoru kočka.

„Přesně tak!“

„Kdepak, ten nepřipadá v úvahu!“ Kočka si nespokojeně přejela packou vousky. „Tyhle všechny znám! Chci někoho nového! Svěží vítr, spoustu pořádného rozruchu a vzrušení!“ Olízla si packu a pak prudce zvedla hlavu, jako by ji náhle něco napadlo. „Ha! Kdo říká, že můj nápadník musí mít vousky?“ Oči se jí rozzářily. „No ovšem!“ Nadšeně se podívala na Lili. „Když budete tlumočit mně i mému ctitelovi, mohla bych si rozšířit obzory a poznat zcela nové tvory!“

„Chcete snad říct, že to nemusí být kocour?“ podivila se Lili.

„Já přece taky nejsem kocour,“ zamlaskal Bonsaj.

„Vskutku!“ Šlechtična očividně o něčem přemýšlela. „Možná bych mohla flirtovat s některým z těch kopytnatých lordů…“

„S býkem?“ zvolala Lili zmateně.

„Nebo s některým z těch jednonohých opeřených sirů…“

„S plameňákem?“

„Ano, ti jsou barevně nadmíru působiví,“ uvažovala Šlechtična nahlas. „Ale jsou také vtipní a romanticky založení?“

Lili povytáhla obočí. Nikdy předtím si takovou otázku nepoložila.

„Víte co?“ Kočka seskočila ze stolu. „Teď hned vyrazíme do zoologické zahrady! Jsem si jistá, že právě tam objevíme ty nejkrásnější exempláře mých případných nápadníků.“ Nadšeně se rozběhla ke dveřím jídelny. „Tak pojďte přece! Budou se o mě rvát!“

Vtom vstoupil do místnosti Lukáš. Lukáš Petřík byl Liliin nejlepší kamarád. Už několik týdnů bydlel u Větroplachových, protože jeho rodiče odjeli na delší obchodní cestu do Brazílie. „Dobré ráno,“ řekl zvesela a posadil se ke stolu. Byl čerstvě osprchovaný, černé kudrny se mu ještě vlhce leskly a vypadal jako vždy úžasně.

Liliin tatínek, maminka i babička takřka jednohlasně odpověděli: „Dobré ráno,“ zatímco Šlechtična znechuceně zamňoukala: „Už je zase tady!“ a Bonsaj vyštěkl: „Čau, kámo. Schválně, kdo zamlaská hlasitěji?“

Šlechtična postávala nedočkavě u dveří. „Tak kdy se konečně zvednete?“

„Já… ach, teď ne. Později!“ uklidňovala ji Lili. Zrovna se chystala strčit do úst první lžičku müsli, když jí zazvonil mobil. Jakmile si všimla, že jí volají ze zoologické zahrady, telefon nedočkavě zvedla. Uzavřela totiž s místní zoo dohodu: odpoledne po vyučování tam pracovala jako zvířecí tlumočnice a překládala ošetřovatelům, co zvířata říkají. Často jim díky ní mohli pomoct.

„Dobré ráno, copak se děje?“ zeptala se.

Z telefonu se ozval hlas paní Voctářové. „Ahoj, Liliano. Víš, co je nového? Prasnice budou mít mladé!“ oznámila jí ředitelka zoo. „Jestli chcete být při tom, měli byste ihned přijet!“

„Vážně? Už jedeme!“ Lili zavěsila a rychle se zvedla. „Selátka jsou na cestě!“

„Propánajána!“ vykřikl tatínek. „Musíme co nejdřív zatarasit zahradu!“

Maminka se rozesmála a babička prohlásila: „Tak se mi zdá, že Lili s Lukášem budou chtít hned vyrazit.“ Naštěstí byla neděle a nemuseli do školy.

„Vždyť ještě nesnídali!“ namítl tatínek a začal připravovat sendviče.

Lili s Lukášem se rozběhli do chodby, obuli se a oblékli si bundy.

„No vida, ono to jde!“ podotkla Šlechtična. „Můžeme se konečně vydat na cestu?“

„Jistě,“ odpověděla Lili, zatímco jí tatínek strkal do kapsy zabalený sendvič. Zároveň nechala Bonsaje, aby si vyskočil do batohu, protože když ji doprovázela kočka, musel samozřejmě jít i on.

Lukáš naložil do batohu Šlechtičnu, které trčel ven jen vršek hlavy. Pak si rychle zasunul do kapsy sendvič od pana Větroplacha a vzápětí se oba vyřítili z domu.

Prasečí princ

Když Lili a Lukáš projeli na kolech zahradní brankou, na ulici čekal jeden jediný fotograf. Ještě před několika týdny na ně neustále číhala celá smečka reportérů, kteří se snažili Lili vyfotografovat. Koneckonců šlo o zázračnou dívku, která umí mluvit se zvířaty, a po nějakou dobu se o ni zajímal celý svět. Novináři se ji často snažili přimět, aby jim něco řekla do kamery. Jenže Lili to udělala jen jednou jedinkrát, a tak se jejich počet neustále zmenšoval. Zdálo se, že si uvědomili, že jejich čekání je marné. Teď už před brankou obvykle stál jen jeden, nebo dva, občas dokonce nikdo. Nepotěšilo to jen ji, celá její rodina si konečně mohla oddychnout.

Vzápětí už šlapali naplno do pedálů. Lili se nechtěla opozdit. Příchod mláďat na svět byl vždycky výjimečnou záležitostí, a navíc měla rodinku vietnamských svislobřichých prasat opravdu ráda.

Lukáš ujížděl vedle ní. „Třeba tam bude i ten nový veterinář,“ prohlásil. Do zoologické zahrady totiž před několika dny nastoupil nový zvěrolékař. Doktor Svoboda odešel do důchodu. Lili se s jeho nástupcem zatím nesetkala.

Zamyslela se. „Jakže se ten nový veterinář jmenuje?“

„Proradník,“ odpověděl Lukáš. „Doktor Proradník. Takové jméno se přece nedá zapomenout!“

Lili se ušklíbla.

Ale to už dorazili do zoo, protlačili kola velkou vstupní branou a zaparkovali je.

Šlechtična a Bonsaj vyskočili z batohů. „Už se nemůžu dočkat událostí, které mě brzičko potkají!“ jásala kočka. „Kdo to asi bude? Který vznešený ctitel získá mou přízeň? To napětí je přímo nezměrné!“

Bonsaj si vyslechl její pronikavé mňoukání a pak podotkl: „Číča je docela slušně nabuzená, že jo?“

„Ano, máš pravdu,“ přikývla Lili a vykročila. Lukáš, kočka a pes ji následovali.

Před výběhem plameňáků se Šlechtična prudce zarazila. „No ne! Podívejte se! Ti jednonozí opeřenci už na mě čekají! Rozestavěli se těsně vedle sebe, abych si je mohla dobře prohlédnout a vybrat si toho pravého! To je báječné!“

„Víte co?“ zeptala se Lili, aniž zpomalila. Lukáš, kočka a pes vyrazili za ní. „Myslím, že pro vás mám toho pravého ctitele. Pojďte za mnou!“

Lukáš na ni tázavě pohlédl.

„Vysvětlím ti to později,“ oznámila kamarádovi Lili a tiše zamumlala: „Já jen doufám, že mě něco napadne…“

Kočka se znovu dala do pohybu. „Dobře, jestli jste mi už nejvhodnějšího nápadníka vybrala, tak bych si ho mohla prohlédnout,“ přikývla a rychle se rozběhla za Lili a za ostatními.

Za chviličku dorazili k výběhu prasat svislobřichých. Tam už na ně čekala ředitelka zoologické zahrady paní Voctářová a ošetřovatel Tom. Paní Voctářová byla vysoká štíhlá žena, která vypadala, že má snad v zádech pravítko. Ošetřovatelé ji kvůli důraznému luskání prsty a energickým pokynům přezdívali Generálka. Ředitelka o tom věděla, ale nevadilo jí to, protože navzdory svému přísnému chování byla docela sympatická.

Tom Sedlák byl dalším člověkem, na kterého se Lili mohla absolutně spolehnout. Bylo mu devatenáct a zatím byl v zoo v učení. Přesto ho paní Voctářová označovala za svého „nejlepšího ošetřovatele“. Nikdo totiž nemiloval zvířata víc než on. Tom měl dlouhé světlehnědé vlasy, které si obvykle svazoval do culíku. Lukáše i Lili pozdravil podáním ruky.

„Ach, Liliano!“ zvolala paní Voctářová. „Ahoj, Lukáši, Bonsaji a Šlechtično,“ dodala a krátce se na každého zadívala. „Selátka už jsou na světě,“ dodala.

„To snad ne!“ Lili se zklamaně nahrbila. Propásli prasečí vrh. Ale když paní Voctářová ustoupila stranou a Lili mohla nakouknout do otevřeného boxu s bachyní, musela se smát. Na slámě ležela prasnice Narciska, kterou přezdívali Sisi. Na bradavkách jejího mohutného břicha se vrtělo a sálo deset sladkých selátek.

„Jé, těch je spousta!“ vyštěkl překvapeně Bonsaj. „Nevycucnou ji dočista?“

„Pst!“ zasyčela Lili a přiložila si ukazováček na rty. Tahle selátka přišla zrovna na svět.

„Sisi všechno dokonale zvládla,“ pochválil Tom tichým hlasem bachyni. „Okamžitě se o ně začala pečlivě starat.“

Paní Voctářová si myslela totéž. „Naše Sisi je fantastická.“

„Selátka jsou dokonale zdravá,“ zazněl náhle mužský hlas. Lili sebou trhla. Za nimi se objevil muž, kterého neznala. Nejspíš si právě myl ruce u kohoutku na rohu. „Doktor Proradník,“ představil se, když k nim došel. „Já jsem nový zvěrolékař. A ty jsi určitě ta slavná Lili Větroplachová!“