ZLÉ ČASY

MICHAL BŘEZINA

Copyright ©2023 by Michal Březina

All Rights Reserved
Copyright ©2023 2023 for Cover by Michal Kuba

Copyright ©2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-8831-4

Obsah

ČÁST PRVNÍ

POKREVNÍ BRATŘI

RYCHLÝ PROCES

STRASTI OTCE VLASTI

ČÁST DRUHÁ

NAPROSTÁ UTOPIE

TENKRÁT V BUDOUCNOSTI

OBJEV ROKU

DALEKÁ CESTA MÁ

ČÁST TŘETÍ

SPLETITÉ CHODBY DĚJIN

VOUT THANSHAG

VE SVÝCH STOPÁCH

Mé dceři Johance,

která se se mnou vydala

do spletitých chodeb času

ČÁST PRVNÍ

MINULOST

POKREVNÍ BRATŘI

Z Prahy nás poslali do Chorvatska zhruba týden před mou první akcí. V podstatě se jednalo o bleskový přesun.

Všichni se zbláznili. Pořád se mluvilo o jakémsi českém vědci, který tam zdrhl i s důležitými dokumenty, a že je tedy nutné ty dokumenty zajistit. Vylifrovali mě časně ráno obyčejným vlakem. Odcestoval jsem společně s velitelem Schneiderem, který mi celou cestu valil klíny do hlavy o mém tajném úkolu. Přesun po železnici měl pomoct našemu utajení.

„Je to jednoduchá práce, Hofírek,“ spustil hned za Prahou Schneider. „Na rozehřátí, to chápeš, ne? Tenhle džob zvládne úplně každej, klidně bych tam mohl poslat i nějakýho civila, takže se fakt nemusíš ničeho bát.“

Dá se říct, že mě docela uklidnil. Ostatně, já měl stejně pro strach vždycky uděláno.

„Na základně v Chorvatsku tě rychle zaškolí, Hofírek, abys mi tam neběhal po lesích naslepo. A do mozkovny ti nalejou základy chorvatštiny, rozumíš?“

Nechtěl jsem nadřízenému kazit náladu, ale po celou dobu mě bavila představa, jak se všichni ti štábní polyglotové snaží a jak je to z jejich strany úplně marné. Umím jenom trochu německy a trochu španělsky. A pravda, pochytil jsem i pár slov domorodých jazyků z někdejšího působení v Ekvádoru. Víc ale ani ťuk. Průměrná pokojská na Jadranu na tom bude vždycky líp než já.

Vážně mě zajímalo, kam mě jako agenta vlastně chtějí napoprvé poslat.

Cesta se nesmírně táhla, skoro to vypadalo, že tam nikdy nedojedeme. Často jsem koukal z okénka a přemýšlel, proč jsem se vůbec nechal naverbovat k tajné složce Armády České republiky, k POST FINEM. Možná jsem jako vysloužilec zatoužil po troše vzrušení, možná mě potěšilo, že jsem jako jeden z mála prošel testy. A to jsem původně myslel, že u POST FINEM budu dělat armádního pošťáka. Všichni mě ale plácali po rameni, včetně generála Schneidera osobně, a říkali, že se na tu práci prostě hodím. Jenže jelikož jsem slabý na jazyky, nedávalo mi úplně smysl, proč zrovna mě chtějí na zahraniční mise.

No, můj život, ač většinou v žoldu armády, nezaznamenal nikdy nic extra zajímavého, má touha stát se tajným agentem měla tedy určité opodstatnění. Věřil jsem, že se trochy vzrušení brzy dočkám, a raději do moudrosti svých nadřízených moc nešťoural.

Bral jsem však svou novou práci vážně a rozhodl se, že nikoho nezklamu. A s generálem jsem si už několik akcí prošel, ví moc dobře, co ode mě může čekat. Na Dušana Hofírka se může vždycky spolehnout.

Než jsme oba vystoupili v chorvatském městě Korenica, špitl mi do ucha: „Dávej na brífinku dobrej pozor, Hofírek, jelikož se musíš na svý první akci pořádně vycajchnovat. Jestli něco posereš, pověsím tě za víčka do průvanu! Směješ se? To tě přejde raz dva. Zapamatuj si, při sebemenším náznaku neúspěchu tě nechám degradovat a nikde si už ani neškrtneš. Budeš rád, když se uchytíš jako loupač brambor ve vojenským špitále. Nebo tě převelím k tankistům, tam si taky přijdeš na svý. To si uvědom! A jestli tahle tvoje mise skončí katastrofálně, zašiju tě do lochu, že se z toho nevzpamatuješ do smrti.“

Z jeho výrazu, který se náhle proměnil v brunátný škleb, jako kdyby snad automaticky předpokládal můj neúspěch, jsem pochopil, že to myslí dost vážně. Polkl jsem nasucho. Je pravda, jak se mi doneslo, že už to jednomu agentovi udělal. Skončil na meteorologické stanici kdesi na Klínovci. A to jen proto, že se nešťastnou náhodou postřelil v boji do nohy. No, hrůza.

Napadlo mě, jestli mám vůbec nějakou šanci. Došlo mi, proč vybrali zrovna mě; nejspíš totiž věděli, že je to ztracená mise, možná mě chtěli obětovat.

Při převozu z nádraží k základně už pak Schneider vůbec nic neříkal, jenom pořád koulel očima a občas si odplivl. Prošedivělý knírek, který co do střihu spadal někam mezi Hitlera a Freddyho Merkuryho, a který mu dokonale ladil se stejně zbarvenými, prořídlými vlasy, se mu imrvére rosil. Přišlo mi, jako kdyby se velitel najednou popasoval s realitou, že to vlastně nemohu nikdy zvládnout.

Vidina mé blízké budoucnosti mě docela děsila.

Týden jsem se poflakoval v české části základny a lil do sebe chorvatské pivo, které mi svou chutí připomínalo lák z utopenců prohnaný přes sodastrým. Docela slabota. Denně do mě hustili chorvatštinu a vědomosti o zdejším regionu. S úspěchem jsem za těch několik dní frázoval: „Zovem se Branko Jistič.“ Zároveň tím mohu prozradit, jaké mi přidělili krycí jméno. Že se jmenuji Branko Jistič jsem měl opakovat jako mantru, kdybych náhodou padl do zajetí. Jinak se patrně nepředpokládalo, že bych měl vůbec s někým mluvit. Spíše se snažili, abych se především vyznal v různých nápisech na cedulích, případně si početl hesla na veřejných záchodcích... Vskutku, ani jsem si nedovedl představit, že bych měl někoho přesvědčovat o své údajné chorvatské národnosti.

Konečně nastal onen osudný den a Schneider přiběhl se zadáním mého prvního úkolu pod praporem agentury POST FINEM.

Místo přistání: Továrna na zemědělskou techniku ŽETVA. Severně od obce Rešetar, Chorvatsko.

Čas: 07:20, 8. srpna 2021

Úkol: Získat v naprostém utajení veškerou dokumentaci k projektu profesora Beránka.

„Tenhleten náš vědátor,“ vysvětlil mi v kostce Schneider a zase se tak podivně zamračil, „zdrhl právě k Chorvatům, a tam s nima maká na údajně unikátní technologii, která by mohla ovlivnit osud světa. Ale to je spíš jen směšná konspirační teorie. Tím se nenech vůbec poplašit, Hofírek. Kdyby to mělo bejt na vládní úrovni, vlítne na to celý POST FINEM. Ale abys zas na druhou stranu nemyslel, že je to jen nějaká vychechtaná exkurze do pivovaru, musíš zajistit všechny jeho spisy a výkresy. V žádným případě to nesmí zůstat Chorvatům, jinak víš co!“

Já věděl. Škrabka na brambory nebo v horším případě kriminál. Brrr.

Moje instrukce zněly tedy jasně. Přesto mi nedalo a musel jsem se zeptat: „Proč zrovna já?“

Velitel se trochu ošil.

„No, víš, nemáme zrovna lidi, časy jsou zlý. A je tu taky určitý riziko. Co když je to pravda, že jo?“

„Co je pravda?“

„No, tamto...“ Znovu se ošil.

„Co?“

„Heleď, Hofírek, mimo záznam – nikdo neví, o co přesně jde. Chápeš? Z nejasných rešerší víme jen a pouze to, že Beránek makal v Břeclavi na nějakým teleportu. Samozřejmě bezúspěšně. Ale jednoho krásnýho dne se mu muselo něco podařit a pak nám zmizel před očima. Než stopa vychladla, odhalili naši rozvědčíci, že je nejspíš zašitej právě v tý odlehlý továrně na kombajny. Pak nám zmizeli i ti rozvědčíci. Takže už asi chápeš, jak delikátní je to záležitost.“

„Teleporty pro kombajny? Veliteli, to se mi nezdá. Když se zeptám hodně blbě, tak to jako chtěj teleportovat obilí rovnou z pole do pekárny, nebo co?“

Velitel mi na to akorát řekl, že nemám řešit kraviny a pohnout kostrou. V pět ráno ať už čekám v pozoru.

Nechal jsem to být, zasalutoval mu a šel hodit ucho na polštář. Musel jsem si před tímto vskutku zvláštním úkolem řádně odpočinout, neboť se mi z jeho slov jasně potvrdilo, že mě chtějí doopravdy obětovat.

Ale já věděl, že se jen tak nikomu nedám. Přijdu, seberu ta lejstra a zase v tichosti zmizím. A pevně jsem doufal, že nezpozorován, abych náhodou nemusel na někoho hulákat: „Zovem se Branko Jistič.“

Rozhodně se nemělo jednat o úkol, který bych nezvládl. Problém ale nastal už tehdy, kdy mě vysadili asi čtrnáct kilometrů za tím Rešetarem. Vlastně mě hodili až za chorvatské státní hranice. Až do té zatracené Bosny.

Neměl jsem to vůbec jednoduché.

Tenkrát na misi v Ekvádoru to vypadalo jinak. Přišli a zaveleli: „Hofírek, konej!“

A já si sbalil věci a šel rovnou z tábora krmit indiány olovem. Jenže šlo o Amazonii, nepřítel posedával všude kolem. Tady mě shodili z vrtulníku, kde se asi zrovna dalo, a já abych pak hledal správný směr.

Někdo to zase pěkně zvoral.

Doufal jsem, že z toho Schneider nebude vyšilovat. Za tohle já nemohl. To si určitě vypije můj koordinátor. A když už je řeč o koordinátorovi, vůbec se mi neozýval.

Inu, Bosna. O něco horší než Hercegovina, to je alespoň lautr rovina. V Bosně nebylo nic k vidění. Nikde ani noha. Já měl ale fušku v Chorvatsku, tak jsem musel valit sandál na severozápad, směrem od bosenské obce Klokot. Pryč z Bosny.

Všude samé kopce porostlé smrky a jedlemi. Žádné cesty. Vůbec mě nenapadlo, proč se zdejší obec jmenuje Klokot. Asi někdo z legrace přidal do názvu písmeno „L“. Hrozná díra a orientační noční můra.

Za zhruba dvě hodiny se mi podařilo překonat hraniční pásmo. Konečně jsem se přiblížil k cíli. Ačkoliv se mi zdálo, že jsem mírně zabloudil. Kolem jednoho zchátralého a úplně rozstříleného altánku se mi podařilo projít dvakrát.

Když jsem si uvědomil, co mi hrozí, pakliže se něco nepovede, polil mě studený pot.

Touto dobou bych už měl štípat kleštičkami plot kolem továrny ŽETVA, vniknout dovnitř a najít dokumentaci. Místo toho jsem pořád ztracený v lese. Zlobila mě navigace. Cíl se mi nedařilo určit.

Za další hodinu jsem stanul opět u toho svého altánku. Je fakt, že potřetí už mi přišel opravdu jako začarovaný. Zkusil jsem proto znovu onu úplně první cestičku.

Nakonec se ukázalo, že problém spočíval v té jedli. Tedy, ve značce přitlučené ke kmeni. Značka ukazovala, že je továrna vpravo. Nějaký místní vandal patrně otočil tím stromem. Hodně divné. Hlavní však je, že už se ta zatracená fabrika našla! Nakonec jsem šel dobře. Stačila hodina svižné chůze a já s tím přitom ztratil téměř polovinu dne.

Pořád jsem myslel na to, jak se s každou ztracenou minutou své mise přibližuji ke kriminálu. Pořád se mi před očima zjevoval brunátný výraz mého velitele.

Sotva jsem si vyštípal otvor v plotě, mé kroky zamířily přes příjezdovou cestu k největší budově. Podél plotu se nacházely strážní budky, ale zřejmě zcela osiřelé.

Nikým nespatřen, pronikl jsem postranními dveřmi dovnitř. Schneider mi kladl na srdce, že bych měl dle všeho najít v přízemí hlavní laboratoř. Bude už na mně, jak moc nepozorovaně zajistím veškeré písemnosti. Nezbylo mi než doufat, že jich nebude mnoho, protože se odsud asi sotva dostanu nenápadně, když ponesu štos šanonů.

Choval jsem také jisté podezření, jestli to všechno není jen zkouška mých kvalit, že ve skutečnosti o žádné dokumenty nejde. Určitě si tu připravili maketu továrny a mě vyslali na závěrečné zkoušky. S touto směšnou hypotézou jsem však dlouho nevydržel.

Samozřejmě mě napadlo, že bych se mohl před velitelem Schneiderem prezentovat v tom nejlepším světle a doručit mu rovnou toho zaběhnutého Beránka.

V tu chvíli mi došlo, že celá akce bude jedním z těch lehčích úkolů. Znám horší.

Zakrátko jsem objevil schodiště směřující dolů do laboratoří. Nikde zatím ani živáčka. Zvláštní. Svojí padesát osmičku samopal jsem ale už málem třikrát použil. Vždycky se někde něco šustlo. Nepochybně ale šlo o krysy. Z toho jsem také usoudil, že tu normy asi moc zaměstnanců neplní.

Nezbylo mi, než se vydat úplně dolů. Myslí se mi prohnala jediná myšlenka a to ta, že bych si konečně mohl užít trochu dobrodružství.

Laboratoř sama se dala najít poměrně snadno. Zaváhal jsem. Přišlo mi, že je určitě plná vědců, a možná, že je tam hlídají vojáci. Vůbec mě nenapadlo, jak to provést tajně. Nakonec jsem si usmyslel, že nejlepší strategií bude přímý útok. Ostatně, ve hře byla i varianta, že je to zde všechno opuštěné.

Obezřetně jsem vzal za kliku, a ač hlasitě vrzala, dveře povolily. Strčil jsem opatrně hlavu dovnitř a snažil se trochu porozhlédnout.

K mému značnému překvapení se ozvalo tlumené chorvatské: „Dalje!“

Inu, já vstoupil. Jejich „dalje“ jsem naštěstí rozuměl.

Všude se válely všelijak přeházené předměty. Většinou bedny plné knih a lejster. Listy papírů se vznášely prostorem jako při průvanu. Pouze vzadu u zdi se krčilo několik vědců v ušmudlaných pláštích. Vypadalo to tu jako na after párty výročního sjezdu lékárníků. Tvářili se tajuplně a vůbec nevypadali, že by je má přítomnost zaskočila. Skoro bych myslel, že mě čekají.

Okamžitě jsem je měl na mušce. Každého chvilku. Se samopalem jsem mával z jedné strany na druhou jako opilý vlajkonoš.

„Ať vystoupí profesor Beránek!“ vykřikl jsem přísně. „Nikomu se nic nestane.“

I přes moje výzvy pořád mlčeli.

Já se pomalu sunul dopředu a pravou nohou vždy opatrně ochutnával prostor před sebou. Ještě abych v tento napjatý okamžik zakopl. Nerad bych před těmi fyziky vypadal jak maskot potrhlé komedie.

Měl jsem už zhruba polovinu prosvětlené místnosti za sebou. Zastavil jsem se vedle obrovského monitoru opřeného vpravo o zeď. Jednalo se vlastně o velký obdélníkový rám z jeklu, postavený na své užší straně od země až téměř do poloviny zdi, přičemž podotýkám, jak neobvykle tu měli vysoko strop. Vnitřek rámu tvořil jakýsi bezbarvý gel, přesto se mi to jevilo jako obrovské, avšak rozbité zrcadlo. Zrcadlo, které nic nezrcadlí. Náramně podezřelé. Působilo to plasticky. Gel nestékal dolů, pouze se zvolna přeléval sem tam, jako kdyby pro něj neplatila gravitace. Cosi mě nutilo si na to šáhnout, ale mou prioritou se stali muži v pláštích. Také mě v tu chvíli vrátila do reality slova mého velitele. Každá pitomost, která by mě odklonila od plánu, by zpečetila můj osud mukla. To bych nemohl dopustit.

Skupinka chorvatských mozků teď dělala, že mě nevidí. Dokonce se mnozí z nich spokojeně usmáli. Ten uprostřed se na mě maniakálně zazubil a zmáčkl jisté tlačítko ovladače, který pevně svíral v levé ruce. Potom mu úsměv zmizel a on se na mě podíval docela škodolibě.

Mně to veselé moc nepřišlo. A to ani v tu chvíli, kdy se táhlé praskliny tekuté plochy velkého kvádru vedle mě mírně přeskupily.

V následném okamžiku mě to celého vcuclo a vzápětí vyplivlo v tom stejném lese, kde se mi dnes podařilo mírně zabloudit.

Rázem mi došlo, že se naplnily mé nejhorší obavy.

Jak to jen provedli? Skutečně sestavili funkční teleport?

Uvědomil jsem si, že bych se měl raději vrátit na velitelství a prohlásit misi za nemožnou. Nějak se z toho zkusit vylhat. Protože jestli si někdo myslel, že se vrátím do továrny a oni mě zase fouknou sem, tak se musel kolosálně zmýlit.

Vytáhl jsem z kapsy mobil, že bych veliteli alespoň oznámil nepříjemné komplikace, které se mi vyskytly. Rozhodnutí bych tím pádem nechal na něm. Jenže mobil byl úplně na hadry. Ukazoval nesmyslné cifry. Datum nešlo načíst, internet žádný.

S telefonem jsem trochu poklepal o kámen u pěšiny, ale datum, jakmile naskočilo, pořád ukazovalo čísla jak z kámasútry.

Nemělo cenu se tím zabývat. Pro jistotu jsem do ticha lesíku zvolal: „Zovem se Branko Jistič!“

Žádná odezva.

Bohudík. Rozhodně mi tu nechyběli Chorvaté, naštvaní kvůli tomu, že jim tu magořím v lese.

Naštěstí jsem měl začerněný obličej. A v maskáčích jsem tu musel být nenápadný jak Rambo na setkání anonymních zabijáků. Žádný civil mě jen tak snadno neodhalí.

Nezbylo mi, než se pokusit vrátit na základnu pěšky. Návrat na základnu se totiž ukázal jako jediné rozumné řešení.

Že mě přelstí portálem, který mrská lidi z laborky do lesíku, byl fakt, se kterým jsem já a jistě ani nikdo na velení nepočítal. Vše se jevilo jako velmi podezřelé. Měl jsem vlastně docela strach.

Došel jsem na místo svého nesmírně oblíbeného altánku. Ničemu se už nedalo divit. No, nestál tam. Samozřejmě. Určitě jsem zase zabloudil.

Rozhodl jsem se vyběhnout indiánským krokem trochu na sever. Nohy mě hnaly všelijakými lesy, až mě donesly k velké ceduli s nápisem: PLITVIČKA JEZERA. Tady se naše základna sotva mohla nacházet.

Krajina tu ovšem vypadala pěkně, o tom žádná. Mým řešením mohla být jedině cesta zpátky, ale více na západ. Pokud jsem si to dobře spočítal, za tři hodiny bych měl to velitelství najít. Mělo být operativně ukryté někde... No, zaručeně někde úplně jinde.

Že jsem zase zabloudil, se definitivně potvrdilo.

V tuto chvíli bych si klidně mohl představit, jak by mi slušela želízka. Věděl jsem, že si tohle odskáču, už nebylo žádných pochyb.

U Plitvických jezer naše základna rozhodně nikdy nestála. To bych si totiž všiml. Přece jen jsem se tam nějaký čas pohyboval. Za žold sice mrzký, ale v mém věku dobrá každá kuna. Každopádně jsem řešil nesmysly. Daleko důležitější se nabízelo rychle se odsud vypakovat.

Jenomže, navzdory nezáviděníhodné situaci, mě cosi lákalo podívat se dál za ceduli. Několik ztracených minut už zkrátka nehrálo roli.

Brzy jsem objevil celkem úchvatná jezera a vodopády všude kolem. Sice žádná Niagara, ale také to mělo něco do sebe. Příjemný svěží vzduch, ideální klima na opalování. Trochu odpočinku jsem si přece zasloužil. Voda jako kafe a smaragdově zelená, to se jen tak nevidí.

Nefunkční navigace i mobil se staly mým alibi. Pokud se tu zdržím, na velitelství se mám na co vymluvit. Nikde ani noha, nenašel se tu tím pádem ani žádný svědek.

Kdysi jsem operoval v Řecku a tehdy se mi všichni smáli, že si beru s sebou do výbavy i šortky do vody. Vždycky jsem si je bral, člověk nikdy neví, kdy se mu budou hodit, že ano. A jak se mi to teď vyplatilo! Maskáče jsem složil do komínku, navlíkl šortky a zahučel do vody. Konečně jsem si umyl fasádu. Cikády hlasitě preludovaly na své cvrkofony a já si pohodičku čvachtavého dovádění perfektně užíval. Ke spokojenosti mi chyběla už jen pískací kachnička.

Tu jsem si bohužel na výpravu nepřibalil.

Moji siestu však velice záhy narušili místní, kteří přicházeli podél protějšího břehu. Zřejmě přišli plavit koně. V podstatě všichni byli vyfešákovaní v kostkované košili a kovbojském klobouku. Tenhle chorvatský folklór nikdy asi nepochopím. Ale každý máme něco. Já mám třeba oficiální povolení zabíjet, někdo jiný zase zdrcující módní nevkus, že ano.

Ponořil jsem se pod hladinu a nenápadně doplul ke svému břehu. Jen tak v šortkách jsem se snažil vydrápat ven a v tu chvíli ke mně doklusal jakýsi chlápek ve světlehnědých kožených hadrech, stylově zdobených třásněmi. Blonďák s hranatou bradou.

Docela mi byl povědomý, ale tehdy se mi nepodařilo jeho obličej kamkoliv zařadit.

Nejspíš se jednalo o nějakého místního sběratele, neboť držel v ruce starodávnou pušku. Podle mě zcela nefunkční. Tenhle strejda měl doma určitě všude pověšené zbraně a paroží a strašně se svými trofejemi frajeřil před návštěvami. Chorvaté mají děsné zvyky.

Určité rozpaky jsem přerušil svým přívětivým úsměvem. Ten chlap mi podal ruku, aby mi pomohl na břeh.

„Kenaj help jů?“ oslovil mě přátelsky. (Zapisuji to foneticky, to je prostě má přirozená důslednost.) Zkrátka, neznělo mi to jako chorvatština, a tak mi došlo, že ten Chorvat musí být zmaštěný jak pytlík od svačiny. Také mluvím cizími jazyky, když mám špičku.

Bohužel takhle za střízliva je pro mě lingvistika babylonská utopie. Na to se mu dalo říct jediné: „Ich bin Čeko, kapiš? No avla fransé.“

Udělaný blonďák na mě chvíli divně koukal a pak dodal: „Háj, am Lex.“

Pro změnu jsem na něj zas civěl já a pak dál suverénně pokračoval svým vytříbeným iberským hochdojčem: „Buenos dias, cabron. Ich hajse Dušan. Dů bist Hombre?“

Chvíli to zpracovával a pak se zamračil. Hádám, že si o mně začal myslet něco ošklivého. Já už nervózně pokukoval po svém samopalu v touze vyzmizíkovat toho chlápka ze světa.

„Dů, seňor,“ vysvětloval jsem ale dál, „donde esta telefóniše estacijón? Musím telefonýrt nach základna, kapiš?“

Jednalo se evidentně o pěkného bručouna. Sotva jsem totiž domluvil, byť vcelku srozumitelně, ohnal se nasupeně hřbetem ruky a chtěl mi jednu natáhnout. Nezbývalo mi, než mu to vykrýt, pěkně podle techniky krav maga – mého nejoblíbenějšího stylu. Borec na to zíral jak policajt na psací stroj. Než se vzpamatoval, ležel na lopatkách a já mu svíral hrudník stehny. Tou jeho flintou, obitou stříbrnými hřeby, jsem mu mířil přímo do obličeje.

„Nechci problemo. Tranqilo, tranqilo!“

Ten chlápek zřejmě ale po problémech toužil. Stále se svíjel a snažil se dostat z mého sevření.

Najednou ve svém snažení ustal a vykroutil hlavu kamsi doleva. Odtud se totiž hnal další hašašíra, takový brunátný týpek s nagelovanou černou holčičí frizúrou, a ten byl očividně ještě zmatenější, neboť to na mě začal zkoušet s gumovým nožem.

Muže na zemi jsem omráčil prudkou ranou pažby do čela a začal se věnovat novému příchozímu.

Za běhu řval: „Atawa, pokaj mu.“ Ale tomu já už absolutně nerozuměl. Možná halekal cosi v chorvatštině. Díky výcviku ji, myslím, docela ovládám. Třeba „Kolik stojí jedno pivo?“ zní skoro stejně jako česky. To byla také první věta, kterou jsem se tady naučil. „Pokaj mu“ s tím ovšem nemělo nic společného.

Pro jistotu jsem na toho osmahlého vegeťáka svou chorvatštinu hned vyzkoušel.

„Koliko košta jedno pivo?“ plácl jsem hned potom, co šel také k zemi. Neodpověděl, pořád se vzpouzel, a tak rovněž dostal tečku mezi oči.

Ten první džentlmen se už mezitím postavil na nohy a začal z plných plic hulákat:

„Menyjak hýr, help, plýz help!“

Zaslechl jsem, že říká něco jako „meny“. Určitě kvůli tomu mému dotazu na pivo. Ještě aby začal svolávat ostatní koňáky na piknik, a tak dostal jednu na solar a jednu na spánek. Další splašený hastroše bych tu vážně neuvítal. Moje mise měla být tajná.

Oba chlápky jsem potom na zemi svázal lasem k sobě. Laso patřilo tomu, co se objevil jako druhý, tomu dlouhovlasému. Byl mimo jiné vymóděný ve vyšisovaném plátěném ohozu s barevnými pruhy po stranách. Na čele nosil místo čelenky předkožku ze zmije. Takový outfit jsem ještě nikdy neviděl. A to už jsem po Amazonii honil všelijak vyparáděné přeborníky. Znám amazonské indiány, kteří mají provázkem přivázané šulínky pod pupíkem – a to už je nějaká móda!

„Pánové,“ začal jsem, jakmile se trochu vzpamatovali, „situace se nám trochu zkomplikovala. Řekněte mi, kde to přesně jsem, kudy do obce Korenice, a já se nenápadně zdekuju. Vám se nic nestane, na to vemte jed.“

S nimi to ani nehlo.

„No dobře, zágt mir, donde estoy, donde obec Korenica, und já se dekung weg, kapiš? Dů und dů in richtik, no muerte!“

Oba se na sebe podívali nechápavě. Dost si asi zoufali, řekl bych.

Náhle jsem ale uslyšel zvuk motorů a jen tak v šortkách se mi akorát podařilo sebrat samopal z hromady šatů a schovat se kvapně za nejbližší strom.

„Tak a jde do tuhýho a ty se z toho musíš vysekat, Dušane,“ řekl jsem si pro sebe v narůstající panice a odjistil zbraň.

Na notně staromódní, avšak velmi zachovalé dodávce, která si to přifrčela zpoza kýčovitých skalisek, stál nápis „Kostümbildnerin“ a pod tím „Harald Reinl Film“. Přijela i další auta, ale to už jsem přestával vnímat, jelikož se mi náhle zamlžil zrak a v uších mi začalo hučet jako po kvalitním wótrbordingu.

Zcela jsem ztratil vědomí.

Opět jsem ničemu z toho nerozuměl. Procitl jsem totiž zpátky v oné inkriminované laboratoři, v přízemí továrny ŽETVA.

Stál jsem a pořád mířil zbraní na skupinku vědců přede mnou. Jediný rozdíl spočíval v tom, že jsem na sobě neměl svoje apartní maskáče. Producíroval jsem se místností pouze v těch svých koupacích šortkách.

Všichni na mě zírali, jako kdybych čerstvě obdržel nobelovku za nečekané návraty.

Nejapné ticho přerušil až ten, co prve zmáčkl ono prokleté tlačítko, díky kterému mě to vcuclo do rámu s gelovou výplní.

„Kdo tam byl? Jak to tam vypadalo? Jaký rok?“ Promluvil česky, z čehož jsem usoudil, že to bude ten můj Beránek.

„Když teď nad tím tak zpětně přemýšlím, tak jsem patrně zmydlil Vinetůa s Oldšetrhendem,“ vypadlo ze mě, ačkoliv bych se vsadil, že tohle nikdy v životě neřeknu. A to ani z legrace.

Vědci si chvíli mezi sebou špitali a pak se ten můj Beránek otočil dozadu a řekl jakousi čecho-chorvatštinou: „To je teprve rok 1962, Štefan! To tu u vás taky byli Nijemci, ali pouze natočit film, razumiješ? To je k nasranje. Nastavte portál ještě o 3,17 ?m akcidentálně a ještě mínus 37°, jinak to těm ustašovcům nikdy nenatřete! Hajde!“

Začal jsem si dávat jedno k druhému a došlo mi, že mě nakonec tedy obětovali. Ne generál Schneider, ale tahle parta šílených manipulátorů s teleportem. S jakýmsi časovým teleportem.

Než se mi podařilo ze sebe něco moudrého vyblekotat, rozrazily se stejné dveře, kterými jsem předtím přišel, a naběhlo sem komando z mé základny.

Nastal chaos. Všichni řvali jako pominutí. Přeběhl jsem rychle na stranu k těm fyzikům a hmátl po svém soukmenovci Beránkovi.

„Ty půjdeš se mnou, panáčku.“

Než se mi ale podařilo předvést něco víc, kdosi mě zezadu udeřil tonfou do hlavy a já opět skončil v bezvědomí.

RYCHLÝ PROCES

Co se vlastně stalo jsem se dozvěděl až mnohem později. Bezprostředně po incidentu v továrně ŽETVA mě totiž hned zavřeli do lochu na té naší chorvatské základně. Varování generála Schneidera se zcela naplnilo.

Nikdo se mnou nemluvil, nikdo mi nic nevysvětlil.

Pouze jednou za mnou přišel sám generál, zase koulel očima, chrčel vzteky a nakonec jen utrousil: „Tohle jsi totálně podělal, Hofírek! Proč jsi tam šel nahatej?“

Co jsem mu na to měl asi tak říct?

Přišli pro mě další den v šest ráno a odvezli ve speciálním zadeklovaném voze až do Prahy.

Tím skončila celá má chorvatská anabáze. Brzy jsem se měl dozvědět, že tím končí i něco víc.

Ve zrychleném procesu, který dle mého nepatřil ke zcela normálnímu a co hlavně, spravedlivému, mě totiž odsoudili k trestu smrti. Tečka. Co na tom, že v Čechách takový trest nemáme? Tak už to asi u tajných organizací bývá.

Sotva jsem lapal po dechu a hájil se před tribunálem pupkatých lampasáků tím, že je Schneider můj dobrý známý, že to nemůže být pravda a jedná se jistě o omyl. Schneider, který soudu předsedal, nehnul ani brvou. Jistěže jsem dodal, jak jsem v tom všem nevinně. Nepomohlo ani mé upřímné dušování, že nefungovaly navigace ani signál. Mé vyhlídky nevypadaly zrovna dvakrát nadějně.

Samozřejmě jsem ihned přemýšlel, jak se z toho vysekat, případně, jak z vězení utéct.

Jenže se nejednalo o obyčejný kriminál. Drželi mě někde v podzemí. Podél chodby se daly vidět cimry s podobně odsouzenými lidmi. Určitě se mezi nimi nacházeli i stejně špičkoví agenti jako já. Viděl jsem zde i několik pofiderních teroristů, až mě zarazilo, že nás tu vůbec drží s takovou svoločí pohromadě.

Takhle tedy dopadla má iniciativa. U POST FINEM je služba dlouhá asi jako fronta na choleru.

Posadili mě na celu a nechali mi tam zápisník i s tužkou. Když jsem se zeptal, k čemu mi ty krámy jsou, jenom odsekli: „Asi abys napsal poslední vůli, blbe.“

Druhý den pobytu kdesi pod pražskými ulicemi mi naservírovali docela slušný oběd. Jedno se jim musí nechat, starali se dobře.

Dali mi humra a další dvě porce, ke kterým mi sdělili, že se jedná o nejlepší francouzskou kuchyni. Vzpomínám si, že jsem se tenkrát narval k prasknutí, dokonce jsem spořádal všechny škeble a z misky nakonec vyjedl všechen kaviár, ačkoliv jsem už opravdu nemohl.

Dalo se tušit, že za tím stojí Schneider. Jako svému oblíbenci mi prostě dopřál lepší pohodlí, lišák. Ovšem, sotva se sklidilo ze stolu, dozorci mi oznámili, že mě za chvíli odvedou na popravu.

„Cože?“ vyhrkl jsem poplašeně. „To mě jako jeden den odsoudí a druhej den je konec? To je blbost! Takhle to u nás nefunguje!“

„Drž hubu.“ Dozorce mě asi neměl moc v lásce. „Tady u nás je možný všechno, neboj se nic.“

„Vždyť jsem ani nenapsal tu závěť.“

„To si napiš buď teď, než přijde kněz, nebo až tě povedeme na křeslo, he he.“

Odešli.

Kněz se dostavil záhy, ale stráže ho zase odvedly, jelikož musel podepsat jakýsi formulář. I já se dal do psaní, ale nic mě nenapadalo. Zíral jsem na kostrbatý nadpis „Dušan Hofírek – Závěť“ a marně se snažil zanechat nějaké memento. Chtěl bych něco pěkného od plic vyřídit proradnému generálu Schneiderovi.

Jakmile se mi podařilo napsat akorát „Hajzle!“ znovu si to ke mně napochodoval kněz, ale neměli jsme si co říct. Moje zpupná tvář mu dávala nejasné odpovědi. Ne, že bych vůči tomu muži cítil výčitky, jenom se mi začalo dělat zle z vydatného oběda.

Chápal jsem své provinění, ale to vše se dalo jistě vyřešit jinak. Situace na mě dolehla v plné síle.

Bohužel mi nezbyl čas ani na zpytování svědomí. Tahle úřední mašinerie agentury POST FINEM fungovala oproti byrokracii běžného života jako dobře namazaný stroj. Vše se odehrálo strašně rychle.

Sotva odešel kněz, už mě vlekli do předsíně popraviště. S pouty na rukou i nohou jsem cupital jak ospalá gejša. Možná proto do mě navíc ještě šťouchali dozorci svými obušky.

Dotáhli mě do nevelkého pokoje, z kterého vedly dveře do prosklené kruhové místnosti. Samozřejmě se jednalo o místnost bez oken. Okna neměla v podzemí žádné uplatnění. Jenom by tudy padala hlína. Stálo tu také několik židlí a především jedno velké elektrické křeslo. V jakémsi předsálí smrti mi oholili úplně všechno, hlavně můj dlouhá léta pěstěný plnovous. Také mě obrali o zápisník, který jsem stále urputně svíral v ruce.

Náhle však jeden z dozorců zpozoroval, že tam není prakticky nic napsáno, prudce mě udeřil do brady a odhopsal k telefonu na zdi, načež se začal s někým hádat do sluchátka.

Potom za mnou přišel zpátky a s pohrdlivým výrazem mi sdělil, že to prý musím napsat stůj co stůj, a také, že už nastal čas popravy. Vypadal najednou nadšeně, asi mě neměl rád už z principu a z mé vyhlídky na smrt se těšil. To se mi děje celý život. Někteří mě nemají rádi už dopředu. Předsudky, co budu povídat. Napadlo mě, že bych mohl do své závěti přidat, ať se jdou všichni tito lidé bodnout. Vtom se mi na mozek přihnala spásná myšlenka. V poslední chvíli před další ránou pěsti jsem dozorci iniciativně navrhl, že to můžu někomu narychlo diktovat, zatímco mě budou v pohodě přivazovat ke křeslu.

Muž se zamyslel, stejně mi jednu natáhl, a zase odhopsal pryč, tentokrát za kolegy.

Toho okamžiku, kdy mnou začne procházet proud a začne mi škvařit orgány na stupeň médium ráre, jsem se nesmírně bál.

Jelikož mi už jasně došlo, že je se mnou definitivní konec, nápad s diktováním závěti mě docela pozitivně rozptýlil. Doufal jsem, že to vyjde a má smrt bude alespoň něčím výjimečná.

Za okamžik přišel můj oblíbený dozorce a odsekl, že by to technicky mohlo být proveditelné, jenom to musím říct rychle, aby se to nekrylo se samotnou popravou. Ti lidé to zřejmě brali jako společenskou hru. Skutečnost, že mám zemřít a dost kvůli tomu panikařím, naprosto ignorovali. Prostě práce. Určitě to už chtěli mít za sebou a zajít si na oběd.

Posadili mě na to elektrické křeslo a nasadili mi plechovou kšiltovku. Předtím mi ale dali na hlavu mokrý hadr, což mi už dřív milionkrát doporučovali lidé na internetových diskusích. Tak se jim to asi splnilo.

Nikdo z kohorty mých popravčích si ale nevěděl rady s pořízením záznamu. Nejspíš původně mysleli, že by to nahráli na diktafon, který samozřejmě nikdo z nich neměl. Nakonec někdo navrhl, že by na to využili kněze, který jediný byl mé popravě přítomen. Měl si sednout naproti mně a všechna moje poslední slova poctivě zapsat do notesu, který mi předtím zabavili.

Sice mi to v tu chvíli přišlo dost bizarní, ale toto neobvyklé privilegium mě potěšilo.

Zíral jsem kolem sebe a nemohl se soustředit. Pořád mě totiž trápilo, kdy to vlastně zapnou, a já dojdu kruté a především nespravedlivé smrti. K tomu všemu na mě silně dolehla sebelítost.

Kněz se mě pokusil uchlácholit vtipem o svatém Petrovi, ale to se mu moc nedařilo. Přes samé obavy mi úplně unikla pointa. Nakonec se má mysl přece jen zcela uklidnila a já začal rychle diktovat. Do smrti mi zbývala jen malá chvíle.

Zde připojuji pořízený zápis.

Odkazuji svůj veškerý majet...

Co se to děje?

To šimrá.

Kurva, to je horko.

Jsem nevinneeeej.

Čemu se smějete, šulini?

Auuuuuuuuu. Fakt to šššimrá.

Mo mo moment, ten ka ka kaviár...

Najednou to přestalo.

Dozorci se kolem mě seběhli celí udivení. Jeden zase hned makal k telefonu. Přistoupil i ten můj kněz, a dokonce přivolali doktora. Zaklepal mi na srdíčko a já se lekl, aby mi ještě nepředepsal třikrát denně prášek cukru. Doktor pak se zdrceným výrazem všem oznámil, že jsem popravu přežil.

Mlčky mě odvedli zpátky na celu. Tam se ještě týž den za mnou zastavil velitel Schneider a začal cosi blábolit o interních předpisech i o obecných paragrafech, zkrátka mi vysvětlil, že nemohu být dvakrát odsouzen za stejný čin, ba ani popraven, načež dodal, že mi to stejně jen tak lehce neprojde a že mě nejspíš šoupnou do nějaké léčebny pro veterány. Také dodal, že mi už odebral všechny vojenské výsady a hodnosti a že popře veškeré mé napojení na armádu. O POST FINEM se ani nezmiňoval. Ani nemusel, jelikož by se na tajnou organizaci asi nikdo ani neptal. Každopádně dodal, že se prý budu do smrti válet přivázaný k posteli a s roubíkem v ústech, a že jsem si rozhodně vůbec nepolepšil.

Na můj zjevně nepatřičný dotaz, co se to vlastně stalo v Chorvatsku, nic neřekl, jenom vyprskl vzteky, odplivl si, otočil se na patě a zmizel.

STRASTI OTCE VLASTI

Od té trapné záležitosti s mou nezdařenou popravou uběhl zhruba rok. Tehdy jsem přesný časový úsek mohl sotva odhadnout, drželi mě totiž, jak se říká, na krátkém řemínku. Dny a noci plynuly mezi čtyřmi zdmi pomalu jako mlha nad vřesovištěm a já mohl akorát dokolečka přemýšlet v tichosti nad tím, co se to vlastně u Plitvických jezer přihodilo. Navíc mě denně krmili všelijakými medikamenty, čímž mi jasné myšlení docela ztěžovali.

Občas se mi dařilo promluvit s lékaři nebo s ošetřovateli, ale vždycky mi blahosklonně odpověděli: „Dušane, to se ti asi jen zdálo, ty ses opravdu neporval s Vinetůem.“

Říkali mi toho spoustu, ale já vím své. Já opravdu cestoval v čase! V roce 1962 jsem se zkrátka objevil, to mi nikdo nevymluví.

Prakticky obden mě trápili ledovou vodou. A neustále mi zvyšovali dávky léků. Vlastně mi je navyšovali vždycky, když jsem zkoušel argumentovat událostmi v Chorvatsku.

Začal jsem tím svým: „Mě to vcuclo a já cestoval v čase! Zmlátil jsem Vinetůa s Oldšetrhendem!“

A oni pak na mě jako na mentálně postiženého: „Pěkně si hajneme, Dušánku, bude líp.“

Já jim dám „líp“, říkal jsem si vždycky, takových „líp“ slibů už v našich dějinách padlo a vždycky z toho bylo jedno velké nic. Lépe se měli akorát ti, co po nás těmi sliby házeli.

Celá ta má tortura ale jednoho dne skončila. Někdo musel zatahat za drátky, jelikož už jsem byl smířený s tím, že to tu mám na dožití.

Na rozloučenou mi náš doktor píchnul cosi zajímavého do zadku a tím celá tato nejapná etuda v blázinci skončila.

Místo oběda mi poskytli spoustu moudrých rad a návodů na život. Například nemám prý nikde říkat nic o Vinetůovi. Že se to nehodí. Nikdo už stejně dneska neví, kdo to je. Budu pak údajně vypadat hloupě.

Já to pochopil. To dá rozum, že jako bývalý agent tajné složky Armády České republiky bych neměl mluvit tak, aby se mi lidé smáli. Ale kdo může vyprávět o cestování v čase? Nikdo.

Slíbil jsem přesto, že už to nikdy nikomu neřeknu.

Na odchodu mě nechali nafasovat mé osobní věci, které tehdy někdo poslal armádním speciálem z Chorvatska. Za ten rok mi úplně vylétlo z hlavy, co všechno může být moje. Možná za to mohly léky. Třeba jsem vůbec netušil, k čemu mi je poslední část dřevěné bábušky, ta nejmenší, která se už nedá rozložit, takže je úplně k ničemu. Hrát se s tím fakticky nedá. Ještě člověk riskuje, že to vdechnou děcka. Ano, ty jiné části jsou dobré. Za dlouhých večerů v kasárnách se voják vyblbne s čímkoliv a taková bábuška, neboli matrjoška, je toho důkazem. Vzal jsem si ji. Putovala rovnou do zadní kapsy mých kalhot.

Krém proti plísni? Také jsem si nepamatoval, že bych to kdy měl, ale krém se hodí vždycky. S pořádným krémem můžu vypadat jako normální chlap, ne jako pošuk, co ho pustili z blázince. Lidi se za mnou nebudou hned otáčet a ťukat si na čelo.

Potom se našlo ještě několik dalších předmětů, až se ukázalo, že si spletli bedny a dali mi tak majetek úplně jiného cvoka. Došlo mi, že tady ve skladu zaměstnávají také pěkné adepty.

Krém i malinkatou bábušku jsem si však ponechal.

Z mých věcí se toho moc dohromady nesešlo. Stará kreditka, zavírací kudla s vývrtkou, boxer, lístek na fotbal, permice do posilovny, kartička od zubaře a E-čtečka s knihou Hrdinný kapitán Korkorán. A Dějiny vinařství Slovácka. Dějiny vinařství Slovácka se mi do čtečky nechtěně nahrály s Assollantovým románem o Korkoránovi a jeho věrné lvici Jiskře.

Před ústavem mě vyzvedl asistent generála Schneidera, což jsem, abych se přiznal, docela předpokládal.

Venku panovalo dusno jak v křováckém podpaží. Tenkrát v Ekvádoru jsem si ho užil ažaž. Toho vedra, samozřejmě, ne toho podpaží. V Ekvádoru Křováci nežijí.

Přiznávám, že projížďka Prahou udělala mé hlavě lépe než ty žluté, každou středu fasované pilule.

Do budovy velitelství mě vzal asistent zadním vchodem, abych prý nebudil zbytečnou pozornost.

I na velitelství bylo dusno. Naštěstí měl generál Schneider v kanceláři klimatizaci. Půl hodiny jsem si prohlížel fotografie na jeho nástěnce. Zobrazovaly různé mise po celém světě. Šlo poznat, že toho má za sebou dost. Na fotkách vypadal důležitý jak klíče od kantýny.

Na zdi za jeho stolem visel asi metr velký tepaný znak POST FINEM.

Zobrazoval kruh tvořený lístky vavřínu, uvnitř nic neříkající nápis: Post finem sequitur gloriam. Nad nápisem byla číslice 21, což mi ovšem také nic neříkalo.

Konečně se dostavil sám nejvyšší. Rukou mě poplácal po rameni a ztěžka dosedl do svého křesla naproti mně. Ihned mi bylo zřejmé, že ten chlap za uběhlý rok strašně zestárl.