Obsah

Třetí díl

12. srpen

13. srpna

14. srpna

15. srpna

Čtvrtý díl

Pátý díl

Sny

Epilog

15. srpna

Poděkování

Frank Schätzing

Vzpoura oceánů

Zkáza přichází z hlubin

Druhá část

EUROMEDIA GROUP

Frank Schätzing

DER SCHWARM

Copyright © 2004 by Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2004, 2023 by Vítězslav Čížek

ISBN 978-80-242-8508-5

Třetí díl

Independence

Jsem přesvědčen, že – podobně jako matematické zákony – existují univerzální práva a hodnoty nezávislé na člověku, a mezi nimi jako první právo na život. Ale kde stojí psána? A kdo jiný než člověk by je mohl stanovit? Můžeme připustit, že existují práva a hodnoty mimo naše vnímání, ale nemůžeme se postavit mimo toto naše vnímání. Je to stejné, jako kdyby kočka měla rozvažovat nad tím, zda je správné žrát myši, nebo ne.

Leon Anawak, ze Sebepoznání a sebeuvědomění

12. srpen

Grónské moře

Samantha Croweová odložila své poznámky a dívala se ven.

CH-53 Super Stallion rychle klesal. Třicet metrů dlouhým dopravním vrtulníkem lomcovala mrazivá bríza. Zdálo se, že stroj přímo padá na světlou plošinu v moři, a Croweová se sama sebe ptala, jak taková obrovská věc vůbec může plout po vodě – a zároveň, jak se na něčem tak malém dá přistát.

Devět set padesát kilometrů severně od Islandu se v Grónské pánvi nacházela USS Independence LHD-8. Bylo to plovoucí město. Cizí, strohé a vzezřením připomínalo kosmický kluzák z Vetřelce. Dva hektary svobody a devadesát sedm tisíc tun diplomacie, jak se v hantýrce Navy říkalo výtlaku. Největší taktická mateřská vrtulníková loď na světě bude po příští týdny jejím domovem. Adresa zní: USS Independence LHD-8, 75° severní zeměpisné šířky, 3500 metrů nad mořským dnem.

Její úkol: vést rozhovor.

Stroj udělal oblouk. Super Stallion se prudce stočil k místu přistání a pružně dosedl. Croweová uviděla postranním oknem, jak muž ve žluté pracovní bundě navádí helikoptéru do parkovací pozice. Někdo z posádky jí pomohl dostat se z pásů a odložit výstroj: přilbu se sluchátky, záchrannou vestu a ochranné brýle. Let byl drsný a Croweová cítila, jak se jí podlamují nohy. Nejistým krokem vystoupila z vrtulníku po rampě na zádi, octla se pod ocasem Super Stallionu a rozhlížela se.

Na vzletové a přistávací palubě bylo vidět jen pár strojů. Prázdnota umocňovala celkově surrealistický dojem. Viděla téměř nekonečnou asfaltovanou plochu posetou upevňovacími body, 257,25 metrů dlouhou a 32,6 metrů širokou. Croweová to věděla naprosto přesně. Byla matematička se slabostí pro přesná čísla, a tak si o USS Independence předem zjistila co nejvíc, ovšem teorie právě kapitulovala před skutečností. Skutečná Independence neměla nic společného se schematickými výkresy a technickými daty. Vzduch byl plný těžkého zápachu oleje a kerosinu, do toho byla cítit rozpálená guma a mořská sůl, a tohle všechno hnal po palubě vítr, který jí rval kombinézu.

Tohle nebylo místo, kam by se člověk vydával rád.

Kolem pobíhali muži v barevných bundách a s protihlukovými chrániči na uších. Jeden k ní právě přicházel, zatímco vojáci vykládali její zavazadla. Měl na sobě bílou bundu. Croweová se snažila rozpomenout. Bílí, ti odpovídali za bezpečnost. Žlutí dirigovali vrtulníky na palubě, červeně odění měli na starost palivo a munici. Neexistovali taky hnědí? Nebo fialoví? A jaké ti hnědí měli kompetence?

Chlad jí zalézal pod kůži.

„Pojďte za mnou,“ zakřičel muž do hřmotu zpomalujících se listů rotoru. Ukázal naproti k jediné nástavbě na palubě. Ta vyrůstala na pravoboku jako blok několikapatrových domů, ověnčený předimenzovanými anténami a senzory. Croweová si mechanicky hmatala po boku, ale šla pořád dál. Pak jí došlo, že skrz kombinézu se k cigaretám nedostane. Ani ve vrtulníku se nesmělo kouřit. Nevadilo jí letět za větrného počasí do Arktidy, ale muset se na dlouhé hodiny vzdát nikotinu vůbec nebylo podle jejího gusta.

Její průvodce otevřel průvlak. Croweová vstoupila na ostrov, jak se v mariňáckém žargonu říkalo nástavbě. Když prošli dvojitou propustí, ovanul ji svěží, čistý vzduch. Ostrov sám ale připadal Croweové jako peklo, byl neuvěřitelně těsný. Muž odpovědný za palubu ji předal urostlému černochovi, jenž se představil jako major Salomon Peak. Podali si ruce. Peak působil upjatě, jako by nebyl zvyklý jednat s civilisty. Croweová s ním v posledních týdnech konferovala často, ale jenom po telefonu. Prošli klikatou chodbou a sešplhali po strmých sestupech na způsob žebříku hlouběji do vnitřku lodi, následováni vojáky se zavazadly. Na zdi stálo velkými písmeny LEVEL 02.

„Asi se budete chtít upravit,“ řekl Peak a otevřel jedny z mnoha stejných dveří, které tu byly po obou stranách. Za nimi byl překvapivě prostorný a náročně zařízený pokoj, spíš malá suita. Croweová se dočetla, že soukromý prostor je na palubě vrtulníkové lodi zredukován na únosné minimum a že vojáci spí ve společných ložnicích. Peak jen nadzvedl obočí, když na to Croweová učinila příslušnou narážku.

„Přece vás nestrčíme k mariňákům,“ odpověděl. Pak si s koutky jeho úst pohrál úsměv. „I Navy se umí postarat o své hosty. Tohle je vlajková třída.“

„Vlajková třída?“

„Náš Excelsior. Ubytování pro admirály a jejich štáby, když dorazí na palubu. Momentálně nemáme kompletní posádku, takže je pro všechny místa dost. Dámská část expedice je ubytována ve vlajkové třídě, pánská v důstojnické. Dovolíte?“ Peak šel napřed a zastavil se u dalších dveří. „Vlastní koupelna a toaleta.“

„Jsem ohromena.“

Vojáci přinesli zavazadla dovnitř.

„Pod televizorem je malý bar,“ řekl Peak. „Nealkoholický. Stačí vám půl hodiny, než vás vyzvednu na prohlídku?“

„Naprosto.“

Croweová počkala, až se za ním zavřou dveře. Pak se chvatně pustila do hledání popelníku. Našla ho v jedné skříňce na stěně, vymotala se z kombinézy a vylovila ze své sportovní bundy cigarety. Teprve když jednu vytáhla z pomačkané krabičky, zapálila si a dala si prvního šluka, cítila se opět docela jako člověk.

Seděla na kraji postele a kouřila.

Vlastně to bylo špatné. Dvě krabičky denně, to bylo zatraceně špatné. I to, že s tím nemohla přestat. Zkoušela to dvakrát. A dvakrát to nedokázala.

Třeba to ani dokázat nechtěla.

Po druhé cigaretě šla pod sprchu. Pak si natáhla džínsy, tenisky a košili. Zapálila si ještě jednu cigaretu a prohlédla si všechny zásuvky a skříně. Když se ozvalo zaklepání, měla už interiér kajuty nastudovaný tak důkladně, že by mohla sepsat přesný inventář. Ona prostě měla ráda ve věcech přehled.

Za dveřmi nestál Peak. Byl tam Leon Anawak.

„Říkal jsem přece, že se ještě uvidíme,“ usmíval se na ni.

Croweová se také usmála.

„A já jsem vám říkala, že svoje velryby zase najdete. To je hezké, že vás vidím, Leone. Vám tedy vděčím za svůj pobyt zde, viďte?“

„Kdo vám to řekl?“

„Li.“

„Myslím, že byste se tu asi ocitla i beze mě. Ale trošku jsem tomu napomohl. Zdálo se mi o vás, abyste věděla.“

„Panebože!“

„Nemějte strach, zjevila jste se mi jako dobrý duch. Jaký byl let?“

„Hrůza! Jsem poslední, co?“

„My ostatní jsme se nalodili už v Norfolku.“

„Já vím, ale nemohla jsem se dostat z Areciba. Je to k nevíře, ale spousta práce je i s tím, že projekt neběží. SETI je poprvé na suchu. Na kontaktování zelených mužíčků z vesmíru momentálně vůbec nikdo nemá peníze.“

„Možná těch zelených mužíčků nyní objevíme víc, než nám bude milo,“ odpověděl Anawak. „Pojďte. Peak tu bude za minutu. Ukážeme vám, co všechno je k vidění na Independence. Potom jste na řadě vy. Všichni jsou velice napjatí. A taky už máte přezdívku.“

„Přezdívku? A jak se jmenuju?“

„Slečna Vetřelec.“

„No těbůh! Dlouho mi říkali Miss Foster, potom co mě Jodie hrála ve filmu.“ Croweová zavrtěla hlavou. „Ale konečně, proč ne? Vzala jsem si kartičky na autogramy? Jdeme, Leone!“

Peak je vedl světem LEVEL 02. Exkurzi začali na přídi a nyní se pohybovali směrem k prostředku. Na přídi Croweová obdivovala obrovské fitness, které bylo plné běžeckých trenažérů a posilovacího nářadí a úplně prázdné.

„Normálně je tu dost příšerný nával,“ podotkl Peak. „Independence má prostor pro tři tisíce mužů. Ale teď je nás na palubě sotva dvě stě.“

Procházeli právě obytným traktem pro mladší důstojníky. Byla to oddělení pro čtyři až šest mužů s pohodlnými kójemi, dostatečným zavazadlovým prostorem, sklápěcími stoly a židlemi.

„Útulné,“ poznamenala Croweová.

Peak pokrčil rameny.

„To je věc názoru. Když je na střeše plný provoz, jen tak oko nezamhouříte. Pár metrů nad vámi přistávají helikoptéry a tryskáče. Největší problémy máme pochopitelně s nováčky. Zpočátku jsou naprosto vyčerpaní.“

„A kdy si člověk zvykne na ten rámus?“

„Nikdy. Ale zvykne si na to, že se nevyspí. Byl jsem na letadlové lodi už víckrát, pokaždé několik měsíců. Za chvíli vám připadá normální, že spíte v jakési pohotovosti. Zato se odnaučíte spát normálně. První noc doma je peklo. Čekáte na řev turbín, nárazy vozidel a zachycovacích háků, na poklus po chodbách a neustálá hlášení, ale místo toho jenom tiká budík.“

Kolem obrovské jídelny uprostřed lodi došli k hermetickým dveřím zamčeným na číselný kód. Za nimi se rozprostírala velká zatemněná místnost.

Byla to první zóna, kde Croweová spatřila lidi. Před panelem s blikajícími lampičkami seděli muži a ženy zahledění na veliké obrazovky, které byly na stěně jedna vedle druhé.

„Na LEVEL 02 se nachází většina velitelských a operačních místností,“ vysvětloval Peak. „Dřív to všechno bylo uvnitř ostrova, ale ukázalo se to být riskantní. Detektory nepřátelských raketových systémů se většinou napojují na nejožehavější a největší struktury lodi. K nim patří pochopitelně i ostrov. Stačí pár zásahů, a je to, jako by vám ustřelili hlavu. Tak jsme většinu velitelských místností přestěhovali pod střechu.“

„Pod střechu?“

„To je hantýrka Navy. Přistávací a vzletová paluba.“

„A co přesně tady dělají?“

„No, tahle místnost je CIC…“

„Aha. Combat Information Center.“

V očích úzké ebenové tváře se zablesklo. Croweová se usmála a poté si předsevzala, že už bude mlčet.

„CIC je nervové ústředí naší senzoriky,“ řekl Peak. „Veškeré údaje se sbíhají do této místnosti. Z vlastních systémů na lodi, ze satelitů, všechno pochopitelně v reálném čase. Protivzdušná a námořní obrana, odstraňování škod, komunikace. V případě útoku je tu učiněné peklo. Odhaduju, že na těch prázdných místech naproti strávíte spoustu času, paní doktorko Croweová.“

„Samantho. Nebo jednoduše Sam.“

„Odtud se díváme pod vodu a nasloucháme,“ pokračoval Peak, aniž by přistoupil na její nabídku. „Sledování z ponorek, sonarové sítě SOSUS, ze Surtassu LFA a spousty dalších. Cokoli se blíží k Independence, o tom hned víme.“ Peak ukázal na obrovský monitor pod stropem. Byla na něm změť diagramů a map. „The Big Picture. Shrnuje všechny údaje, které dorazí na loď, a vyhotoví přehled. Totéž v menším měřítku vidí na monitorech i kapitán na můstku.“

Peak je vedl dál skrz sousední místnosti. Skoro ve všech panovalo přítmí, v němž svítily pouze velkoplošné obrazovky, monitory a displeje. Na CIC navazovalo LFOC, Landing Force Operations Center. „Tohle slouží jako pohotovostní centrála pro vyloďování vojsk. Každá útočící jednotka má svůj vlastní panel. Snímky ze satelitů a průzkumných letounů ukazují v důležitých případech pozice nepřátelských brigád.“ V jeho hlase nebylo možné přeslechnout pýchu. „V LFOC je možné bleskově přesunovat jednotky a rozvíjet strategii. Centrální počítač kdykoli spojí velitele s jeho jednotkou v místě akce.“

Na jedné obrazovce Croweová poznala přistávací palubu. Vnucovala se jí otázka, která Peaka nejspíš zas popudí, přesto ji nakonec položila.

„A k čemu je nám tohle něco platné, pane majore? Náš nepřítel je přece hluboko v moři.“

„Správně.“ Peak se na ni zmateně podíval. „Tak odsud budeme řídit podmořské operace. V čem je problém?“

„Prosím za prominutí, asi jsem byla moc dlouho v kosmu.“

Anawak se ušklíbl. Doposud se zdržel jakéhokoli komentáře a jenom za ní pochodoval po lodi. Croweové dělalo dobře, že ho má s sebou. Peak jim ukázal další kontrolní místnosti. V sousedství CIC se nacházelo JIC – Joint Intelligence Center.

„Údaje ze všech zpravodajských systémů se zde dešifrují a vyhodnocují,“ řekl Peak. „K Independence se nepřiblíží nic, co bychom nedostali do co nejdetailnějšího záběru, a když se to chlapcům nelíbí, tak to odstřelí.“

„To je velká zodpovědnost,“ hlesla Croweová.

„Něco vyhodnotí počítač. Ale máte samozřejmě pravdu.“ Peak opsal rukou půlkruh. „CIC a JIC jsou vědecké pracovní zóny, a kromě toho nám běží nepřetržitě zpravodajství z celého světa, přes obrazovky kraulují hlášení CNN a NBC a asi deseti dalších solidních televizních stanic. Budete mít přístup ke každé myslitelné informaci a ke všem databázím Defense Mapping Agency. To znamená, že budete mít to potěšení pracovat s podmořskými mapami Navy – ty jsou mnohem přesnější než všechno, co je vědě volně k dispozici.“

Pokračovali dál dolů. Postupně navštívili nákupní středisko, prázdné společné ložnice a společenské místnosti i obrovskou sanitní zónu na LEVEL 03. Prázdný antiseptický areál se šesti sty lůžky, šesti operačními sály a předimenzovanou jednotkou intenzivní péče.

Croweová si představovala, co se tu musí dít v době války. Řev krvácejících lidí, kolem nich lékaři a sestry. Independence jí postupem doby začala připadat jako loď duchů. Ne, jako město duchů. Vystoupili zpátky na LEVEL 02 a šli dál k zádi, až se ocitli u rampy dost široké na to, aby po ní mohla jezdit auta.

„Tunel vede klikatě z břicha lodi do ostrova,“ řekl Peak. „Independence je konstruována tak, aby se strategicky důležité úrovně daly projíždět Jeepem. Tunelem taky pochodují mariňáci na palubu. Půjdeme dolů.“

Ozvěna jejich kroků se odrážela od ocelových stěn. Croweová si připadala jako v parkingu. Potom tunel vyústil do obrovského hangáru. Věděla, že hangár zabírá dvě třetiny celkové délky lodi a výšku dvou palub. Byl tu průvan. Po obou stranách se otvírala mohutná hangárová vrata a vedla ven na navazující plošiny. Sinale žluté osvětlení se mísilo s pronikajícím denním světlem a vytvářelo difuzní ladění. Mezi lodním žebrovím byly malé prosklené kanceláře a velíny. Pod stropem se táhl kolejový dopravní systém s háky. Vzadu spatřila dva velké vysokozdvižné vozíky a dva terénní vozy značky Hummer.

„Normálně je hangárová paluba plná strojů,“ vysvětloval Peak. „Ale při téhle misi si vystačíme se šesti helikoptérami Super Stallion, které parkují na střeše. V případě nouze je každá z nich schopná evakuovat padesát osob. Kromě toho máme na palubě dva bojové vrtulníky Super Cobra pro rychlé nasazení.“ Major ukázal na průniky ve tvaru brány po obou stranách. „Venkovní plošiny jsou vlastně výtahy, kterými obyčejně dopravujeme vrtulníky na střechu. Každý unese třicet tun.“

Croweová přistoupila k hangárovým vratům na pravoboku a podívala se ven. Šeď a mráz se táhly až k prázdnému horizontu. Ledovce do těchto končin zabloudily jen zřídka. Východogrónský proud je hnal podél pobřeží tři sta kilometrů odtud. Tudy jen příležitostně pluly rozbředlé ledové kry.

Anawak se postavil vedle ní.

„Jeden z mnoha možných světů, že?“

Mlčky přikývla.

„Máte ve svých scénářích pro mimozemské civilizace taky variantu pod vodou?“

„V našem repertoáru je všechno, Leone. Budete se tomu smát, ale když přemýšlím o mimozemských formách života, dívám se v prvé řadě na naši planetu. Do hlubokých moří a nitra země, k pólům a do vzduchu. Dokud dobře neznáte svůj vlastní svět, nemůžete si udělat představu o světech jiných.“

„Řekl bych, že to je náš největší problém,“ prohodil Anawak.

Následovali Peaka po rampě dolů. Ta spojovala jednotlivé úrovně jako jedno obrovské schodiště. Tunel vyústil do přízemní chodby, která vedla na záď. Nyní se nacházeli hluboko v srdci Independence. Stranou byly otevřené hermetické dveře, ze kterých se linulo studené umělé světlo. Když vstoupili, Croweová poznala bioložku, s níž v minulých týdnech mluvila přes videotelefon. Sue Olivieraová stála u jednoho z několika laboratorních stolů a hovořila se dvěma muži, kteří se představili jako Sigur Johanson a Mick Rubin.

Vypadalo to, že celou tuhle palubu přestavěli na laboratoř. Stoly a přístroje byly seskupeny do ostrůvků. Croweová se dívala na vodní nádrže a chladicí boxy. Dva velké a navzájem propojené kontejnery byly opatřeny výstražnými značkami BIOLOGICKÉ NEBEZPEČÍ. Evidentně se jednalo o vysoce zabezpečený trakt. Uprostřed čnělo cosi o rozměrech malého domu s ochozy kolem dokola. Mezi nimi vedly ocelové žebříky. Tlusté roury a prameny kabelů spojovaly stěny kvádru s aparaturami ve tvaru skříní. Velké oválné okno skýtalo pohled do difúzně osvětleného vnitřku, který byl zřejmě vyplněn vodou.

„Vy máte na palubě akvárium?“ podivila se Croweová. „Ale to je roztomilé.“

„To je hlubokomořský simulátor,“ vysvětlila Olivieraová. „Originál stojí v Kielu. A je větší. Tenhle má naopak panoramatické okno z neprůstřelného skla. Tlak tam uvnitř by vás zabil, ale jiným zas umožňuje přežít. Nádrž momentálně obývá pár stovek bílých krabů, které chytili u Washingtonu a ihned je zavřeli do vysokotlakých přepravek. Je to poprvé, co se nám podařilo udržet rosol při životě. Aspoň si to myslíme. Zatím se nám neukázal, ale jsme si jistí, že v těch krabech je a řídí je.“

„To mě fascinuje,“ řekla Croweová. „Ale simulátor není na palubě jenom kvůli krabům.“

Johanson se tajemně usmál. „Jeden nikdy neví, co nám uvízne v síti.“

„Takže je to tábor pro válečné zajatce.“

„Tábor pro válečné zajatce!“ Rubin se rozesmál. „To je dobrý!“

Croweová se rozhlédla. Hala byla ze všech stran hermeticky uzavřena. „Není tohle za normálních okolností paluba pro vozidla?“

Peak nadzvedl obočí. „Ano. Když projdeme těmihle hermetickými dveřmi, dostaneme se do zadní poloviny Independence a máme nad sebou hangár pro letadla. Vy jste si toho hodně přečetla, že?“

„Jsem zvědavá.“

„Nezbývá než doufat, že svou zvědavost proměníte v poznatky.“

„To je ale mezek,“ šeptla Croweová Anawakovi, když opouštěli laboratoř a pokračovali přízemním tunelem k zádi.

„Ani ne,“ zavrtěl hlavou. „Sal je dobrej a docela v pořádku. Pouze to jaksi neumí s civilními rozumbrady.“

Tunel ústil do haly, jež byla ještě větší a delší než hangárová paluba. Vstoupili na umělý břeh, který se svažoval k níže položené nádrži s dřevěným plotem. Vypadalo to jako veliký, protáhlý bazén. Uprostřed byla zapuštěna pravoúhlá kopule krytá dvěma posuvnými skleněnými deskami. Po stranách se zvedal prostorný bazén, jehož kučeravé vlny zrcadlily osvětlení v hale. Croweová spatřila štíhlá torpédovitá těla, jak se prohánějí pod hladinou.

„Delfíni!“ vykřikla překvapeně.

„Ano.“ Peak přikývl. „Náš speciální oddíl.“

Sjela pohledem nahoru. I zde vedl pod stropem kolejnicový systém. Visely na něm futuristicky vyhlížející útvary, jako kdyby někdo zkřížil sportovní automobil s ponorkou a letadlem. Po obou stranách nádrže pokračoval břeh jakýmisi lávkami nad vodou. Podél stěn byly seřazeny boxy s výstrojí a materiálem. Mezi nimi viděla sondy, měřicí přístroje a potápěčské obleky v otevřených skříňkách. V pravidelných odstupech vedly z nádrže žebříky na podlahu haly.

V přední části nádrže stály na suchu čtyři zodiaky.

„Tady někdo vytáhl špunt, že?“

„Ano, včera večer. Špunt je ostatně tamhle.“ Peak ukázal na kopuli. Croweová ji odhadla nejméně na osm krát deset metrů. „Plavební komora, naše brána do moře. Je dvakrát jištěna. Na dně doku skleněnou přepážkou a pod tím zvenčí masivními ocelovými deskami. Mezitím je třímetrová šachta. Systém je neuvěřitelně bezpečný, funguje střídavě. Jakmile je člun v šachtě, zavřeme skleněný kryt a otevřeme ocelovou stěnu. Když se loď vrací, postupujeme stejně. Člun vpluje do komory, ocelová vrata se zavřou a my skrz skleněný kryt vidíme, jestli se dovnitř nedostalo něco, co se nám nelíbí. Současně provedeme chemickou analýzu vody. Vnitřek komory je plný senzorů, které zkoumají nečistoty a toxiny. Výsledky se zobrazují na dvou displejích. Jeden je na začátku plavební komory a druhý u kontrolního pultu. Člun je vězněn v šachtě asi minutu. Teprve když je všechno v normě, otevře se skleněná střecha a pustí ho zpátky na palubu. Stejným způsobem vypouštíme a vracíme delfíny. Pojďte!“

Šli podél lávky na pravoboku. V půli cesty čněl těsně nad podlahou panel s mnoha monitory a různými ovládacími prvky. Ze skupiny uniformovaných mužů k nim přišel kostnatý muž s pronikavýma očima a mohutným knírem.

„To je plukovník Luther Roscovitz,“ představil ho Peak. „Vedoucí potápěčské stanice.“

„A vy jste Slečna Vetřelec, nemám pravdu?“ Roscovitz vycenil dlouhé nažloutlé zuby. Kde jste se na tak dlouho zasekla?“

„Moje kosmická loď měla menší zpoždění.“ Croweová se rozhlédla. „Hezký pultík.“

„Slouží ke dvěma účelům. Používáme ho k obsluze plavební komory a ke zvedání a spouštění ponorek. Kromě toho odsud řídíme pumpy, abychom dostali palubu pod vodu.“

Vybavila si, co věděla o Independence. Ukázala hlavou na ocelovou stěnu na zádi, která uzavírala palubu. „To je posuvná stěna, že?“

„Správně,“ usmál se Roscovitz. „Můžeme snížit zadní stěnu Independence a zvýšit ponor lodi, když naplníme zátěžové nádrže na zádi. Mořská voda se nahrne dovnitř a hned máme pěkný přístav. I s vjezdem.“

„Hezké pracoviště. Tady se mi líbí.“

„Nenechte se mýlit. Normálně se tu na sebe tlačí vyloďovací čluny, těžké remorkéry a vznášedla. Z velikého doku je v mžiku krabička na sardinky. Ale pro tuhle misi jsme museli všechno předělat. Vyloďovací čluny nejsou zapotřebí. Potřebujeme hlavně loď, která je dost těžká, aby ji nepotopily nějaké mořské bestie, aby odolala obrovským vlnám, aby byla vybavena veškerou nejmodernější komunikační technologií a bylo v ní dost místa pro leteckou techniku a ponorkovou základnu. Byla to jen otázka štěstí, že LHD-8 se právě dostavovala. Největší a nejmocnější obojživelná loď všech dob byla zrovna hotová, a ještě byla možnost provést nějaké změny. Loděnice na Mississippi jsou neskutečně napřed. V neuvěřitelně krátkém termínu přestavěli zaplavitelný dok, vestavěli plavební komory a změnili čerpací systém. Teď můžeme dok zaplavit, aniž bychom otevřeli vrata na zádi. To je potřeba už jen v případě, že bychom chtěli vyplout se zodiaky.“

Croweová se podívala do doku. Na kraji bazénu stály dvě osoby v neoprenových oblecích. Drobná rusovlasá žena a obr s atletickou postavou a dlouhými černými vlasy. Dívala se, jak jeden delfín připlaval ke kraji a vystrčil hlavu z vody. Vydal ze sebe mlaskavý zvuk. Obr k němu natáhl ruku a hladil ho po čele. Delfín si mazlení nechal pár vteřin líbit a pak se zase potopil.

„A kdo je tohle?“ chtěla vědět.

„Ti dva se starají o delfíny,“ odpověděl Anawak. „Alicia Delawareová a…“ Zaváhal. „A Greywolf.“

„Greywolf?“

„Jo. Neboli Jack.“ Pokrčil rameny. „Říkejte mu, jak chcete, slyší na obojí.“

„A k čemu je tahle jednotka dobrá?“

„To jsou živé kamery. Když jsou venku, zachycují na magnetický pás film. Hlavní ovšem je, že delfíni mají mnohem vyvinutější smysly než my. Jejich sonar zachytí jiné živočichy dávno předtím, než my je uvidíme. S některými z delfínů Jack pracoval už za své aktivní služby. Mají vyhraněný slovník. Různá zapískání. Jedno pro kosatky, jiné pro plejtvákovce, další pro keporkaky a tak dál a tak dál. Dokážou identifikovat téměř každého většího živočicha, který je jim znám, krom toho i klasifikovat hejna, a co neznají, to hlásí jako neznámou formu života.“

„To je ohromné.“ Croweová se zasmála. „A ten nádherný muž tam dole skutečně rozumí řeči delfínů?“

Anawak přikývl. „Lépe než té naší. Někdy.“

Sezení se konalo ve vlajkové konferenční a operační místnosti naproti LFOC. Většinu přítomných už Croweová znala buď osobně, nebo z videokonferencí. Teď se seznámila ještě s Murrayem Shankarem, šéfakustikem SOSUS, Karen Weaverovou a Mickem Rubinem, a mimoto také s kapitánem Independence a prvním důstojníkem. Kapitán byl šlachovitý bělovlasý muž jménem Craig C. Buchanan a vypadal, jako kdyby vynalezl armádu. S oběma si podala ruce a usoudila, že první důstojník Floyd Anderson, muž s býčí šíjí a očima jako knoflíky, se jí nelíbí. Jako poslední ji přivítal otylý muž, jenž přišel s několikaminutovým zpožděním a silně se potil. Měl baseballovou čepici a tenisky. Přes břicho se mu napínalo křiklavě žluté tričko s nápisem: Polib mě, jsem princ.

„Jack Vanderbilt,“ představil se. „Tedy popravdě řečeno, matku mimozemšťanů jsem si představoval jinak.“

„Dcera by asi měla větší šarm,“ poznamenala stroze.

„Nečekejte komplimenty od někoho, kdo vypadá jako já.“ Vanderbilt začal žvanit. „Není to paráda, paní doktorko Croweová? Konečně máte příležitost všechny vaše naděje a obavy odeslaný úplně zbytečně do vesmíru vyměnit za radostný očekávání.“

Všichni si našli své místo. Li držela krátkou úvodní řeč, ve které shrnula, co beztak všichni věděli. Že Spojené státy podaly návrh OSN a během tajného zasedání jim byl jednohlasně udělen mandát ujmout se logistického a technologického vedení boje proti neznámé moci. Japonsko a některé evropské země mezitím dospěly k stejnému závěru jako tým v Château Whistler: lidstvo neohrožují lidé, nýbrž cizí forma života. Tak nebo onak, pro všechny bylo velkým ulehčením, že se Spojené státy nenechaly dlouho prosit.

„Můžeme už říci, že stojíme bezprostředně před objevením prostředku, jenž dokáže lidstvo imunizovat před vražednými řasami, ovšem nemáme ještě pod kontrolou vedlejší účinky, a také se na dalších místech vynořují krabi se zmutovanými původci. Ve většině těžce zasažených zemí se zhroutila infrastruktura. Amerika ráda převzala odpovědnost, ale musíme bohužel přiznat, že stěží dokážeme chránit naše vlastní břehy. Červi se zatím shromažďují na kontinentálních svazích – a co je mnohem horší – také kolem sopečných ostrovů, jakým je například La Palma, kde se právě doktor Frost a doktor Bohrmann pokoušejí napadené svahy vyčistit jakýmsi obřím vysavačem. Co se týče velryb: sonarové útoky proti nim nic nezmohly, protože přirozenost velryb je znásilňována oním cizím organismem. Ale i kdyby, nezabráníme tím metanové katastrofě ani neuvedeme znovu do pohybu Golfský proud. Potírání symptomů neřeší problémy, a k jejich příčině jsme nepronikli, protože naše podmořské operace byly systematicky sabotovány. Nedostáváme už žádné zprávy o tom, co se děje pod vodou. Za těchto okolností ztrácíme jeden podmořský kabel za druhým. Ničivá bilance této války je, že jsme slepí a hluší. Můžeme klidně říci, že jsme ji prohráli.“ Li udělala pauzu. „Na koho máme zaútočit? K čemu nám bude boj, když se zhroutí La Palma a hory vody se převalí přes pobřeží Ameriky, Afriky a Evropy? – Stručně řečeno: nepostoupíme ani o krok dál, dokud lépe nepoznáme našeho protivníka, a my o něm nevíme vůbec nic. Smyslem naší mise proto není boj, ale vyjednávání. Chceme navázat kontakt s touto cizí formou života a přimět ji, aby zastavila teror proti lidstvu. Podle mých zkušeností lze vyjednávat s každým protivníkem a mnohé nasvědčuje tomu, že protivník se zdržuje právě zde – v Grónském moři.“ Li se usmála. „Naše naděje spočívá v mírovém řešení. A já jsem velice ráda, že mezi námi teď mohu srdečně přivítat posledního člena naší expedice, doktorku Samanthu Croweovou.“

Croweová se opřela lokty o konferenční stůl.

„Děkuji za milé přivítání.“ Vrhla letmý pohled na Vanderbilta. „Asi víte, že SETI dosud nebyl nijak zvlášť úspěšný. S ohledem na rozměry vesmíru čítající miliardy světelných let, jak odhadujeme pozorovatelné univerzum, si můžeme představit všechno možné, jen ne to, že budeme náhodou vysílat správným směrem a zastihneme někoho, kdo právě naslouchá. Potud jsme na tom zde lépe. Za prvé víme, že ti druzí existují. Za druhé máme přibližnou představu, kde žijí. Totiž někde v oceánu a pravděpodobně přímo pod námi. Ale i kdyby pobývali u jižního pólu, máme je lokalizované. Nemohou opustit moře a silný zvukový impulz z Arktidy je slyšet až na vzdálenějším konci Afriky. To všechno je povzbudivé. – Ale jako nejdůležitější bod se mi jeví, že už kontakt máme. Desítky let vysíláme poselství do jejich životního prostoru. Naneštěstí je obsahem těchto poselství zkáza, a tak oni neodpovídají vysláním diplomatů, nýbrž proti nám bez jakéhokoli komentáře vytáhli s terorem. To je neobyčejně nepříjemné. Přesto se na chvíli pokusme zbavit negativních pocitů a spatřovat v teroru příležitost.“

„Příležitost?“ opáčil Peak.

„Ano. Musíme ho přijmout jako to, čím je – jako poselství cizí formy života, z nějž můžeme odvodit její způsob myšlení.“

Croweová položila ruku na kupu složek.

„Shrnula jsem pro vás naše postupy. Zároveň musím utlumit vaše naděje na rychlý úspěch. Každého z nás poslední týdny mučila otázka, kdo je ten tam dole, kdo na nás seslal sedm andělů s nádobami pohrom. Všichni znáte filmy na tohle téma: Blízká setkání třetího druhu, E. T. – mimozemšťan, Vetřelec, Den nezávislosti, Propast, Kontakt a další. Měli jsme v nich co do činění buď s monstry, nebo se svatými. Vzpomeňte si na závěrečnou scénu z Blízkých setkání: mnozí lidé naleznou útěchu v představě, že nadřazené nebeské bytosti k nám sestoupily proto, aby nás vedly vstříc lepší, zářné budoucnosti. Pokud by to někomu něco připomínalo… Ano, ta věc obsahuje v druhém plánu religiózní rozměr. Také SETI je v zajetí téhle dimenze. A ta nás činí slepými vůči docela prosté jinakosti cizích inteligencí.“

Nechala svá slova chvíli působit. Předtím dlouho přemýšlela, jak by měla svůj projekt předestřít. Nakonec dospěla k přesvědčení, že by už předem ztroskotala, kdyby se jí nepodařilo zbavit účastníky expedice brouků v hlavě, předsudků a zábran.

„Chci tím říct, že nad jinakostí cizích kultur si v science fiction nikdo neláme hlavu. A vskutku, mimozemšťané se tam skoro vždycky objevují jako groteskně přehnaná vyjádření lidských nadějí a obav. Mimozemšťané v Blízkých setkáních symbolizují naši touhu po ztraceném ráji. V podstatě jsou to andělé a taky se tak chovají. Několik vyvolených vezmou s sebou ke světlu. Ale vlastní kultura těchto mimozemšťanů nikoho nezajímá. Všichni se spokojí s nejprimitivnějšími náboženskými představami. Všechno na nich je hluboce lidské, protože je to člověkem chtěné, až po dramaturgii jejich vystoupení – bílé zářivé světlo, éterické zjevy – jsou přesně takoví, jaké bychom je chtěli mít. – A zrovna tak málo jsou doopravdy mimozemští mimozemšťané ve Dni nezávislosti. Jsou zlí, protože odpovídají naší představě zla. Ani jim nebyla přiznána skutečná jinakost. Dobro a zlo jsou hodnoty nastolené člověkem. A žádná fikce nemá zájem se nad to povznést. Sami si to ztěžujeme představou, že naše hodnoty by měly být i hodnotami těch druhých, a nechápeme, že jejich pojetí dobra a zla nemusí odpovídat našemu. Ale kvůli tomu nemusíme naslouchat signálům z vesmíru. Každý národ a každá kultura má své vlastní vetřelce, a vždycky na druhé straně svých hranic. – Dokud tohle nepochopíme, nebudeme schopni navázat komunikaci s cizími inteligencemi. Protože podle vší pravděpodobnosti nebude existovat žádná společná stupnice hodnot, žádné univerzální dobro a zlo a zřejmě ani žádné kompatibilní smyslové orgány, jimiž bychom si tohle všechno mohli sdělit.“

Croweová podala balík složek Johansonovi, který seděl vedle ní, a poprosila ho, aby jednotlivé exempláře rozdal.

„Jestli chceme začít doopravdy přemýšlet o skutečných kontaktech s mimozemšťany, snad bychom si měli představit mraveniště. Předesílám, že mravenci jsou velice organizovaní, ale nejsou doopravdy inteligentní. Nicméně předpokládejme, že inteligentní jsou. Pak bychom stanuli před úkolem komunikovat s kolektivní inteligencí, jež požírá nemocné a zraněné jedince svého druhu, aniž bychom na tom shledávali něco morálně závadného, která vede války, aniž by chápala naši ideu míru, která individuální rozmnožování považuje za něco neslýchaného a která výměnu a požírání exkrementů pokládá za svátost. Stručně řečeno, inteligence, jež v každém směru funguje jinak, ale která funguje! A postupme o krok dál: představte si, že cizí inteligenci třeba ani za inteligenci jako takovou neuznáváme! Například Leon by rád věděl, zda jsou delfíni inteligentní. A tak provádí náročné pokusy, ale dá mu to nějakou jistotu? Yrr bojují proti nám, ale považují nás za inteligentní? – Doufám, že jsem se vyjádřila jasně. Ať se tu snažíme jakkoli: přiblížit se k yrr se nám nepodaří, dokud naše chápání hodnot budeme považovat za pupek světa a celého vesmíru. Musíme se zredukovat na to, co de facto jsme – pouze jedna z bezpočtu forem života, celkem bezvýznamná.“

Croweová si všimla, jak Li, odhadující jejich myšlenkové pochody, spočinula pohledem na Johansonovi. Jako by se mu chtěla vplížit do hlavy. Zajímavá konstelace na palubě, napadlo ji. Zachytila kontakt očima mezi Jackem O’Bannonem a Alicií Delawareovou a v témž okamžiku věděla, že ti dva spolu něco mají.

„Paní doktorko,“ zeptal se Vanderbilt, listuje si ve svém exempláři jejího resumé. „Co to vlastně podle vašeho názoru je ta inteligence?“

Položil otázku jako nastraženou past.

„Šťastná náhoda,“ odpověděla.

„Šťastná náhoda? Myslíte?“

„Je to křehká výslednice shody mnoha podmínek. Kolik definic chcete slyšet? Někteří říkají, že inteligence je to, co daná kultura považuje za podstatné. A v tom je zakopaný pes. Existuje nejméně tolik definic jako kultur a mentalit. Jedni zkoumají základní procesy duševního výkonu, druzí se pokoušejí inteligenci měřit statisticky. Pak je zde otázka, co je vrozené a co získané. Na počátku dvacátého století převládal názor, že inteligence se odráží v tom, jak člověk zvládá specifické situace. Někteří se k tomu dnes vracejí a definují inteligenci jako schopnost přizpůsobení se požadavkům měnících se prostředí. Podle toho by inteligence nebyla vrozená, nýbrž získaná. Mnozí naopak soudí, že inteligence je zakotvena v předurčení člověka, že je to vrozená schopnost, která nám pomáhá zaměřovat naše myšlení na stále nové a nové situace. Podle vašeho soudu je inteligence schopnost poučit se ze zkušeností a přizpůsobit se požadavkům prostředí. A pak je ještě jedna krásná definice, podle níž je inteligence schopnost pátrat po tom, co že je to inteligence.“

Vanderbilt pomalu přikývl.

„Rozumím. To znamená, že to nevíte.“

Croweová se ironicky usmála.

„Dovolte mi poznámku při pohledu na vaše tričko, Mr. Vanderbilt. – Čistě jen podle vašeho vzhledu by ve vás nikdo inteligentní bytost pravděpodobně nerozpoznal.“

Kolem stolu se rozezněl smích a rychle zas utichl.

Pak se zasmál i Vanderbilt.

„Když to tvrdíte vy, tak to asi bude pravda.“

Ledy byly prolomeny a pokračovalo se svižně dál. Croweová načrtla nejbližší kroky. V předchozích týdnech svůj projekt spolu s Murrayem Shankarem, Judith Li, Anawakem a pár lidmi z NASA doslova vydupala ze země. Byl založen na několika málo pokusech navázat kontakt s mimozemskými formami života, které se dosud uskutečnily.

„Vesmír nám to usnadňuje,“ vysvětlovala Croweová. „V rozsahu mikrovlnného pásma můžeme cíleně vyslat neskutečná množství dat. Světlo je dobře viditelné a šíří se rychlostí tři sta tisíc kilometrů za sekundu. Nepotřebujete k tomu žádné dráty nebo kabely. Pod vodou je to jiné, protože energie krátkovlnných signálů je absorbována molekulami a signály na dlouhých vlnách potřebují obrovské antény. Komunikace pomocí světla sice funguje, ale pouze na krátké vzdálenosti. Zbývá nám tedy akustika. Ale i ta skrývá problém, nazýváme ho dozvukový efekt. Akustické signály jsou odráženy ze všech možných stran, což má za následek interferenci. Poselství se překrývá samo sebou, a proto je nesrozumitelné. Abychom tomu zabránili, používáme speciální modem.“

„Jeho princip jsme odkoukali od mořských savců,“ řekl Anawak. „Používají ho delfíni, aby přelstili dozvuky a interference: zpívají.“

„Myslel jsem, že to dělají jenom velryby,“ podivil se Peak.

„To je jenom lidská interpretace, že velryby zpívají,“ namítl Anawak. „Nejspíš nemají nejmenší představu, co je to hudba. Ale Sam myslela něco jiného. Zpěv v tomto případě znamená, že zvířata neustále modulují frekvenci a její horní harmonický tón. Tím nejen vylučují interference, ale také podstatně rozšiřují potenciál přenosu digitalizovaných informací pod vodou. My tedy používáme modem, který rovněž zpívá. V okamžiku docílíme třiceti kilobitů při dosahu tři kilometry, což odpovídá polovičnímu výkonu vedení ISDN. To dokonce stačí i k přenosu obrazů ve vysoké kvalitě.“

„A co jim povídáme?“ zeptal se Peak.

„Zákony fyziky, kosmické kódy, vyjádřené matematickými vzorci,“ řekla Croweová. „Kosmický řád umožnil evoluci vědomí, a tím ho uvedl do stavu, kdy vědomí dokázalo znovu vytvořit matematiku, aby její pomocí dokázalo celistvě a kreativně vysvětlit svůj vlastní původ. Matematika je jediná univerzální řeč, které porozumí každá inteligentní bytost, jež existuje uvnitř rámce platných fyzikálních podmínek, a tuto metodu použijeme.“

„A co chcete dělat? Zadat jim příklady z matematiky?“

„Ne, zabalit do matematiky myšlenky. V roce 1974 jsme vyslali do hvězdokupy v souhvězdí Herkula svazek velice silných pozemských radiosignálů. Museli jsme přijít na způsob, jak poselství zakódovat, aby mu na cizí planetě rozuměli – a možná jsme je trochu přecenili – na to musí být dotyčný už hodně vyvinutý, aby kód rozluštil. Ale matematickými metodami to funguje. Vyslali jsme číslo 1679 v binárním systému, tedy tečka čárka jako v morseovce. A teď to obrátíme. Matematik umí vyložit číslo 1679, protože může být pouze násobkem 23 a 73, tedy prvočísel, která jsou dělitelná pouze jednou nebo sebou samým. Tím příjemce pochopí základ lidského početního systému. Číslo 1679 bylo provedeno v 73 sloupcích po 23 znacích a tak dále. Vidíte, že do trošky matematiky lze zabalit hodně, a když tečky a čárky převedeme na černou a bílou – jaký div – dostanete vzor.“

Croweová zvedla papír s grafikou. Na pohled to byl hrubý výtisk z počítače. Něco bylo abstraktní, něco zas vykazovalo zřetelné tvary.

„Horní řádek podává informaci o číslech od jedné do deseti, a tím i o našem početním systému. Pod ním jsou atomová čísla chemických prvků: vodík, uhlík, dusík, kyslík a fosfor. Ty mají na naší planetě největší význam pro život na zemi. Pak to pokračuje obsáhlým zakódováním pozemské biologie, vzorce cukrů a zásad, struktury bílkovin a tak dále. Obrys v dolní třetině ukazuje člověka přímo spojeného se strukturou DNA, což vysvětluje zdejší evoluci. Příjemce z vesmíru se těžko bude orientovat v našich měrných jednotkách, a tak jsme průměrnou velikost člověka vyjádřili vlnovou délkou přenášených radiosignálů. Následovalo znázornění naší sluneční soustavy a na závěr jsme nakreslili, jak vypadá, pracuje a jak je veliký teleskop v Arecibu, kterým jsme to všechno odeslali.“

„To je přímo pozvánka, aby sem přiletěli a sežrali nás,“ poznamenal Vanderbilt.

„Ano, tohle nám váš úřad otlouká o hlavu pořád. A pokaždé na to odpovídáme, že žádné pozvánky není zapotřebí. Už desítky let vyzařujeme do kosmu rádiové vlny. Veškerý náš radioprovoz, tajné služby nevyjímaje. Není nutné tyto vlny rozšifrovávat, aby bylo jasné, že mohou přicházet pouze z technicky vyspělé civilizace.“ Croweová odložila diagram. „Poselství z Areciba bude putovat dvacet šest tisíc roků, takže odpověď dostaneme nejdřív za dvaapadesát tisíc let. Mohu vás ujistit, že teď to půjde rychleji. Budeme postupovat stupňovitě. Naše první poselství bude jednoduché, opravdu jen dvě matematické úlohy. Jestli tam dole mají sportovního ducha, tak nám odpovědí. Tato první výměna informací má za úkol dokázat existenci yrr a zjistit, zda jsou vůbec mocni dialogu.“

„Proč by nám měli odpovídat?“ zeptal se Greywolf. „Vědí přece o nás všechno.“

„Snad něco vědí, ale nemusejí nutně vědět to nejdůležitější: že jsme inteligentní.“

„Jak prosím?“ Vanderbilt zavrtěl hlavou. „Ničí naše lodě! Tak musejí vědět, že je umíme postavit. Proč by pak měli pochybovat o naší inteligenci?“

„Zhotovování technických konstrukcí není důkazem inteligence. Pohleďte na termitiště – to je architektonický skvost.“

„To je něco jiného.“

„Sneste se z výšin a postavte se nohama na zem. Je-li pravdou, že kultura yrr, jak tvrdí doktor Johanson, stojí výhradně na biologii, pak musíme pochybovat o tom, zda nás vůbec považují za schopné cíleně a strukturovaně myslet.“

„Vy myslíte, že nás považujou za…“ Vanderbilt vzpurně zkřivil rty, „… za zvířata?“

„Možná za škůdce.“

„Za napadení plísní,“ ušklíbla se Delawareová. „Třeba máme co do činění s jejich deratizátory.“

„Podívejte se, já podstoupila tu námahu a zkoumala jsem strukturu jejich myšlení, abych z ní odvodila jejich způsob života,“ pokračovala Croweová. „Vím, že je to strašně spekulativní, ale naše pokusy o navázání kontaktu musíme nějak vymezit. Přemýšlela jsem tedy o tom, proč jejich válečnému tažení nepředcházel nějaký diplomatický pokus. Může to znamenat, že diplomacii nepřikládají žádnou váhu. Dobrá, armáda červených stěhovavých mravenců si také se zvířetem, které napadnou, nebude napřed vyměňovat diplomatické zdvořilosti. Mravenci se ovšem řídí ďábelskými instinkty. Yrr naopak postupují plánovitě, a to svědčí o výrazné poznávací schopnosti. Spřádají kreativní strategie. Jsou-li tedy inteligentní a jsou-li si své inteligence vědomi, vypadá to, že jejich inteligence se nepojí s běžnými představami o morálce, dobru a zlu. Jejich logika je zřejmě pouze nabádá, aby se vší tvrdostí bojovali proti našemu druhu. A dokud jim nedáme důvod, aby svou důslednost přehodnotili, sami nic takového neudělají.“

„Na co je potřeba posílat jim zprávy, když žerou naše podmořské kabely?“ zeptal se Rubin. „Z nich ty bestie přece musely nasát všechny informace.“

„Sčítáte hrušky a jablka,“ zasmál se Shankar. „Samanthino poselství z Areciba je mimozemšťanům srozumitelné jen proto, že je koncipováno tak, aby ho cizí duch mohl rozšifrovat. S tím se my při každodenní výměně informací nenamáháme. Pro cizí inteligenci to představuje pouze neskutečný zmatek.“

„Je to tak,“ řekl Johanson. „Ale podívejme se dál. Já přišel s myšlenkou biotechnologie a Sam se jí chopila. Proč? Protože je evidentní. Nemají žádné stroje ani techniku. Namísto toho jen genetiku, organismy jako zbraně a cílené mutace. Yrr musejí být spjati s přírodou úplně jinak než my. Umím si však představit, že se svému přirozenému prostředí neodcizili zdaleka tolik jako my.“

„Takže šlechetní divoši?“ doplnil Peak.

„Šlechetní bych neřekl. Ale myslím si, že je zavrženíhodné otravovat vzduch výfukovými zplodinami. Zrovna tak může být zavrženíhodné chovat zvířata a geneticky je měnit, jak se to zrovna komu hodí do krámu. Mluvím pouze o tom, jak oni vnímají ohrožení svého životního prostoru námi. My si děláme těžkou hlavu z kácení deštných pralesů. Jedni jsou proti, druzí to přesto dělají. V přeneseném smyslu jsou oni tím deštným pralesem. Pro hovoří to, jak nakládají s biologií – a v tomto bodě se dostáváme k tomu, co se mi zdá nápadné. Když odhlédneme od velryb, používají téměř ve všech případech masové formy života. Jsou to červi, medúzy, velcí láčkovci, mušle, krabi – samí živočichové, kteří žijí v hejnech. K dosažení cíle jich obětují miliony. Jedinec pro ně zjevně nic neznamená. Uvažovali by takhle lidé? Pěstujeme viry a bakteriové kultury, ale dáváme přednost syntetickým zbraním v přehlédnutelném počtu kusů. Biologické prostředky masového ničení opravdu nejsou naše parketa. Naopak yrr jsou nejspíš důvěrně známé. Proč? Protože jsou sami kolektivními bytostmi?“

„Vy myslíte…“

„Myslím, že máme co do činění s kolektivní inteligencí.“

„A jak taková kolektivní inteligence cítí?“ zajímal se Peak.

„Jak cítí rybář, zeptala by se ryba v síti, kdyby byla uzpůsobena k takové reflexi,“ řekl Anawak. „Proč se musí ona a miliony dalších udusit? Není to masová vražda?“

„Ne,“ odpověděl Vanderbilt. „To jsou rybí prsty.“

Croweová zvedla ruce.

„Souhlasím s doktorem Johansonem. A závěr zní, že yrr učinili kolektivní rozhodnutí, v němž se otázka morální zodpovědnosti a soucitu nevyskytuje. Nemůžeme za nimi přijít s nevinně vykulenýma očima, i když ve filmu tohle zabírá i na ten nejodpornější vesmírný sliz. Můžeme se pokusit pouze o jedno: probudit v nich zájem o to, aby s námi raději komunikovali, místo aby nás zabíjeli. Bez znalostí fyziky a matematiky by yrr nemohli dokázat, co se jim dosud podařilo. Vyzvěme je tedy na matematický souboj – a vytrvejme v něm, dokud je jejich vlastní logika, nebo pro mě za mě morálka, nepřiměje, aby přehodnotili své jednání.“

„To jim přece musí být jasné, že jsme inteligentní,“ trval na svém Rubin. „Jestli se někdo vyznačuje ovládáním fyziky a matematiky, tak jsme to nejspíš my.“

„Ano, ale představujeme vědomou inteligenci?“

Rubin jen zmateně zíral. „Jak to myslíte?“

„Jestli si své inteligence jsme vědomi.“

„No jistě!“

„Nebo jsme jen computer schopný učit se? My odpověď známe, ale znají ji i ti druzí? Teoreticky můžete mozek kompletně nahradit elektronikou, a získáte tak umělou inteligenci. Ta umí všechno, co my. Sestaví vám kosmickou loď nebo přelstí rychlost světla. Ale je si tento mozek-počítač vědom svých výkonů? Computer IBM Deep Blue v roce 1997 porazil úřadujícího mistra světa v šachu Garriho Kasparova. Má Deep Blue kvůli tomu vědomí? Zvítězil počítač, aniž by věděl proč? Musíme se nutně považovat za živočichy s vědomou inteligencí jenom proto, že stavíme města a klademe podmořské kabely? Každopádně jsme v SETI nikdy nevyloučili, že narazíme na strojovou civilizaci, která přetrvává své konstruktéry a už miliony let se vyvíjí samostatně.“

„A ti tam dole? Myslím, jestli je pravda, co říkáte – třeba jsou yrr jenom mravenci s ploutvemi. Bez hodnot, bez… bez…“

„Správně. To je přece důvod, proč postupujeme vícefázově,“ vysvětlovala Croweová s úsměvem. „Za prvé chci vědět, zda tam někdo je. Za druhé, jestli s ním lze navázat dialog. Za třetí, zda si yrr budou vědomi dialogu i sebe sama. Teprve pak, když dojdu k závěru, že vedle vědění a schopností disponují také představivostí a porozuměním, budu ochotna považovat je za inteligentní bytosti. Teprve pak bude mít smysl uvažovat o hodnotách, a ani potom by nikdo v této místnosti neměl očekávat, že jejich hodnoty se budou shodovat s našimi.“

Chvíli panovalo mlčení.

„Nechci se vměšovat do vědecké debaty,“ ozvala se posléze Li. „Čistá inteligence je chladná. Inteligence spojená s vědomím je něco jiného. Z toho podle mého soudu musejí vzejít hodnoty. Představují-li yrr vědomou inteligenci, musejí uznávat alespoň jednu hodnotu, totiž hodnotu života. A tu uznávají, protože se ji pokoušejí ochránit. Takže mají hodnoty. Otázka tedy zní, zda se jejich hodnoty přece jen někde neprolínají s lidskými, třebas nepatrně.“

Croweová přikývla. „Ano. Třebas nepatrně.“

Pozdě odpoledne vyslali do hlubin první svazek zvukových impulzů. Zvolili frekvenční rozsah, který určil Shankar a jenž ležel ve spektru neidentifikovaného zvuku, překřtěného lidmi ze SOSUS jako Scratch.

Modem moduloval frekvenci. Signál byl tu a tam odražen zpět, docházelo k interferencím. Croweová a Shankar seděli v CIC a znovu prováděli modulace, dokud nebyli spokojeni. Po hodině si byla Croweová jistá, že poselství k někomu, kdo umí zpracovávat zvukové vlny, je naprosto srozumitelné. Jiná otázka ovšem byla, zda v něm yrr objeví nějaký smysl.

A zda budou považovat za nutné na něj odpovědět.

Croweová seděla v šeru CIC na krajíčku židle a pociťovala něco podivně povznášejícího při pomyšlení, jak je najednou blízko kontaktu, po němž toužila celá desetiletí. Zároveň se jí zmocňoval strach. Cítila zdrcující odpovědnost, která padala na ni a na ostatní členy expedice. Tady to nebylo žádné dobrodružství jako v Arecibu nebo SETI. Tohle byl pokus zastavit katastrofu a zachránit lidstvo.

Vědecký sen se proměnil v noční můru.

Přátelé

Anawak vylezl z útrob lodi nahoru do ostrova, prošel úzkými chodbami a vystoupil na letovou palubu.

Střecha se během cesty stala jakousi promenádou. Kdokoli měl čas rozchodit si nohy, potloukal se tady kolem ponořený do vlastních myšlenek, nebo o nich hovořil s jinými. Jakkoli to vypadá paradoxně, právě startovní a přistávací plocha největší vrtulníkové lodi světa se proměnila v ostrov klidu a místo výměny myšlenek. Šest helikoptér Super Stallion a dva bitevní vrtulníky Super Cobra stály v asfaltové dálce jako ztracené.

Greywolf si pěstoval vzezření exota i na palubě Independence a Delawareová přitom hrála stále důležitější roli. Srůstali spolu spíš nenápadně. Delawareová mu moudře dopřávala jeho klid, což vedlo k tomu, že to byl on, kdo vyhledával její společnost. Navenek se tvářili jako přátelé, ale Anawakovi neuniklo, jak důvěrnost vzrůstá na obou stranách. Signály nebylo možné přehlédnout. Delawareová stále řidčeji asistovala jemu, a o to víc se s Greywolfem starala o delfíny.

Anawak našel Greywolfa na samém konci zádě, kde dřepěl se zkříženýma nohama a hleděl na moře. Anawak si sedl vedle něho a díval se, jak něco vyřezává.

„Co to je?“ zeptal se.

Greywolf mu to podal. Bylo to dost veliké a téměř hotové, umělecky opracovaný kus cedrového dřeva. Jeden konec byl zakončen rukojetí. Mnohem větší část předmětu byla plná vzájemně propletených postav. Anawak rozeznal dvě zvířata s mohutným chrupem, jednoho ptáka a člověka, který byl zjevně něčím jako míčkem, s nímž si kreatury pohrávaly. Pohladil prsty materiál.

„Hezké.“

„To je replika.“ Greywolf se usmál. „Dělám jenom repliky. Na originály se mi nedostává krve.“

„Čisté indiánské krve.“ Anawak se zasmál. „Chápu.“

„Ty mi jako obvykle nerozumíš.“

„No dobře. Co to představuje?“

„To, co vidíš.“

„Nebuď tak upjatý. Buď mi to stručně řekni, nebo se na to vykašli.“

„To je obřadní kyj. Tla-o-qui-aht. Originál je z velrybí kosti. Pochází ze soukromé sbírky z konce devatenáctého století. Jak vidíš, je to příběh z doby předků. Jeden muž jednou našel klec a v ní všechny možné kreatury. Vzal ji s sebou do vesnice a krátce nato onemocněl. Lomcovala jím silná horečka a nikdo proti ní nic nezmohl. Nikdo nevěděl, co způsobilo, že je muž tak nemocný, ale pak se to jemu samotnému zjevilo ve snu. Uviděl v něm, že vinny jsou kreatury v kleci. Ve snech na něj útočily, protože to nebyla obyčejná zvířata, nýbrž transformeři, převtělující se postavy.“ Ukázal na zavalitou bytost, která byla z poloviny savec a z poloviny velryba. „Tady vidíš vlka-kosatku. Ve snu přišel k muži a popadl ho za hlavu. Pak přiletěl buřňák a pokusil se muže zachránit. Tady vidíš, jak bije pařáty do boků vlka-kosatky. Ale jak bojovali, objevil se medvěd-kosatka a chytil nemocného za nohy. Muž se probudil a vyprávěl svému jedinému synovi, co se mu zdálo. Krátce nato zemřel. Syn vyřezal tenhle kyj a utloukl s ním šest tisíc převtělenců, aby pomstil smrt svého otce.“

„A jaký hlubší smysl to má?“

„Musí mít všechno nějaký hlubší smysl?“

„V tomhle případě to nějaký mít bude. Je to věčný boj, viď? Mezi silami dobra a zla.“

„Ne.“ Greywolf si odhrnul vlasy z čela. „Je to příběh o životě a umírání. To je všechno. Nakonec zemřeš, to je předem dáno, a do té doby je to pořád nahoru dolů. Ty sám jsi bezmocný. Můžeš žít dobře nebo špatně, ale co se s tebou stane, o tom rozhoduje vyšší moc. Když žiješ v souladu s přírodou, ona tě uzdraví. Když se stavíš proti ní, zničí tě. Ale nejdůležitější poznání je, že ty neovládáš přírodu, nýbrž ona tebe.“

„Syn toho muže tohle poznání zjevně nesdílel,“ mínil Anawak. „Proč by se jinak chtěl mstít za smrt svého otce?“

„Příběh netvrdí, že jednal správně.“

Anawak vrátil Greywolfovi obřadní kyj, sáhl do bundy a podal mu sošku ptačího ducha.

„Můžeš mi k tomuhle taky něco povědět?“

Greywolf si předmět prohlížel. Obracel ho v rukou.

„Tohle není ze západního pobřeží,“ řekl.

„Ne.“

„Mramor. To je odněkud úplně odjinud. Z tvý vlasti?“

„Z Cape Dorsetu.“ Anawak zaváhal. „Dostal jsem to od šamana.“

„Ty sis nechal něco darovat od šamana?“

„Je to můj strýček.“

„A co ti k tomu řekl on?“

„Moc ne. Podle něj ptačí duch povede moje myšlenky správným směrem, až to někdy bude potřeba. A taky říkal, že k tomu nejspíš budu potřebovat prostředníka.“

Greywolf chvíli mlčel.

„Ptačí duchové jsou ve všech kulturách,“ začal. „Buřňák je starý indiánský mýtus a znamená mnoho věcí. Je částí stvoření, přírodní duch, vyšší bytost, ale představuje taky identitu klanu. Znám jednu rodinu, co má jméno odvozené od buřňáka, kterýho jejich předek uviděl na vrcholu hory blízko Uclueletu. Ale ptačí duchové mají i jiný významy.“

„A ty se objevují vždy ve spojitosti s hlavou, že?“

„Jo. To je úžasný, co? Ve starých egyptských výjevech najdeš často ozdobu na hlavu podobnou ptáku. Tam ptačí duch znamená vědomí. Je zajatý v lebce jako v kleci. Jakmile se lebka otevře – v přeneseným smyslu – může uniknout. Ale taky ho můžeš zase přilákat zpátky do lebky. Pak jsi znovu při vědomí.“

„Takže když spím, moje vědomí je někde na cestách.“

„Sníš, ale tvoje sny nejsou žádná fantazie. Ukazujou ti, co tvoje vědomí vidí ve vyšších světech, který ti normálně zůstávají skrytý. Viděls někdy čelenku z peří náčelníka Cherokeeů?“

„Akorát ve filmech z Divokého západu, abych řekl pravdu.“

„Nevadí. Ta koruna z peří vyjadřuje, že neviditelnej duch v jeho hlavě každým perem kreslí postavy. Jednoduše řečeno, jeho hlava je plná dobrejch nápadů, a proto je náčelníkem.“

„Okřídlené myšlenky.“

„Ano, peřím. U jiných kmenů stačí často jen jedno péro, ale význam je stejnej. Ptačí duch představuje vědomí. Proto Indiáni v žádným případě nesměli ztratit skalp nebo opeření, protože by tím zároveň ztratili vědomí. V nejhorším případě navždycky.“ Greywolf svraštil obočí. „Když ti šaman dal tuhle skulpturu, pak ti chtěl připomenout tvoje vědomí, sílu myšlenek. Máš je využít, a proto musíš otevřít svého ducha. Ten se musí vydat na cesty, a to znamená, že se musí spojit s nevědomím.“

„A proč ty vlastně nemáš ve vlasech pero?“

Greywolf protáhl koutky úst.

„Protože, jak jsi výstižně poznamenal, nejsem žádnej opravdovej Indián.“

Anawak mlčel.

„V Nunavutu jsem měl sen,“ prohodil po chvíli.

Greywolf nereagoval.

„Řekněme, že můj duch byl na cestách. Propadal jsem se skrz led do černého moře. Pak se moře proměnilo v nebe a já jsem stoupal na ledovec, až jsem uviděl, že pluje v modrém moři. Všude kolem nebylo nic než voda. Cestovali jsme společně přes tohle moře a já jsem si myslel, že ledovec roztaje. Zvláštní je, že jsem neměl strach. Jenom jsem byl zvědavý. Věděl jsem, že se propadnu, až nadejde čas, ale nebál jsem se, že se utopím. Spíš se mi zdálo, jako bych se potápěl do něčeho nového, neznámého.“

„A co jsi čekal, že tam dole najdeš?“

Anawak přemýšlel. „Nevím. Prostě život.“

Greywolf se podíval na malou zelenou mramorovou sošku ptačího ducha, kterou držel ve své obrovské ruce.

„A teď s pravdou ven. Proč jsme vlastně na palubě, Licia a já?“ zeptal se.

Anawak se díval na moře.

„Protože jste tu potřeba.“

„Nevykládej, Leone. Možná já, protože to umím s delfíny, ale na to si mohli vzít kterýhokoli trenéra z Navy. A Licia tu nemá už vůbec žádnou funkci.“

„Je to vynikající asistentka.“

„Úkoluješ ji? Potřebuješ ji?“

„Ne.“ Anawak vzdychl. Zaklonil hlavu a podíval se do nebe. Když se tam člověk díval dost dlouho a představoval si, že je to přesně obráceně – že je tam nahoře a mraky tvoří krajinu ležící hluboko dole, a že se nedívá na hory z vodní páry, nýbrž na kopce, údolí, řeky a jezera – pak tomu člověk někdy věřil. Věřil tomu natolik, že se musel pevně držet, aby se nezřítil do hloubky, která visela nad ním. „Ne. Jste na lodi, protože jsem si to přál.“

„Ty sis to přál?“

„Protože jste moji přátelé.“

Chvíli znovu vládlo mlčení. Anawak rozeznával v mracích pořád víc detailů. Detailů světa, který byl vzdálený mnoho kilometrů. Nekonečně vzdálenější než svět yrr.