Obsah

- PŘEDMLUVA

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- 51

- 52

- 53

- 55

- 56

- 57

- 58

- 59

- 60

- 61

- 62

- 63

- 64

- 65

- 66

- 67

- 68

- 69

- 70

- 71

- 72

- 73

- 74

- 75

- 76

- 77

- 78

- 79

- 80

- 81

- 82

- Poděkování

JAMES BYRNE

STRÁŽCE DVEŘÍ

KALIBR

Přeložila Jiřina Stárková

THE GATEKEEPER

Copyright © 2022 by James Byrne.

Published by arrangement with

St. Martin’s Publishing Group.

All Rights Reserved.

Translation © Jiřina Stárková, 2023

ISBN 978-80-242-8576-4

Keithu Kahlovi, protože v Dezovi viděl potenciál dávno předtím, než se s ním seznámili ostatní.

Janet Reidové, protože vydržela i v krušných časech.

Katy: „Já nic na světě nemiluju tak jako vás.“

– MNOHO POVYKU PRO NIC

PŘEDMLUVA

Alžírsko

PŘED ŠESTI MĚSÍCI

Dez sedí v uzavřeném areálu na pobřeží Alžírska. Zády ke dveřím rozlehlého domu upírá oči na vstupní bránu k pozemku obehnanému zdí.

Před chvílí bránou a dveřmi do domu provedl čtrnáct svých parťáků.

Co dělají uvnitř, není jeho starost. Zato dveře a brána ano.

Areál je za Oranem a stojí v něm mohutný starý dům, zvedající se do výšky čtyř pater, s bílými pískovcovými zdmi a neodmyslitelnou ukoptěnou a zaprášenou střechou z červených pálených tašek, typickou pro pobřežní oblasti Alžírska. Pozemek střeží šest metrů vysoká zeď opatřená cimbuřím v dávném maurském a francouzském stylu. Ochozy na vrcholu zdí lemuje dvanáct kameninových nádob ručně vypálených do tmavě skořicového odstínu, osázených kvetoucími bugenvileami. Nádoby – každá o velikosti automobilu Smart – sem byly umístěny před deseti lety, aby se za nimi mohli skrýt střelci a pálit dolů a do nitra dvoru na případné záškodníky, kteří by prolomili bránu.

Pozemek se pyšní úhlednou mozaikou trávníků s vinoucími se cestičkami vysypanými drtí z bílých mořských mušlí. V zadní části areálu je garáž, dostatečně prostorná, aby se do ní vešlo jedenáct historických automobilů.

Před garáží je prostranství, kde může parkovat až dvacet sedanů a které majitel, Džamel M’Bolhi, často plně využije, když hostí stejně smýšlející zločince nebo nadšence do drog z řad evropských celebrit nebo ty, kdo touží zpeněžit terorismus.

Dez a jeho parťáci přicestovali do Oranu jednotlivě nebo ve dvojicích v rozmezí tří dnů a dvou nocí. Přijeli lodí, vlakem a mikrobusem. Čtrnáct mužů, jedna žena. Někteří už spolu pracovali; jiní se navzájem neznali. Pocházejí z jedenácti různých zemí, hovoří spoustou různých jazyků. Všichni však ovládají angličtinu, která je při tomhle kšeftu oficiálním jazykem.

Dez sleduje bránu na pozemek a dveře do domu. Brána na pozemek i dveře do domu jsou natřené červeně. Jsou sice majetkem Džamela M’Bolhiho, ovšem teď patří oba vstupy Dezovi. On je strážce dveří.

Dez je bytelně stavěný, ovšem nepříliš vysoký. Má pískově světlé vlasy a zdravě zarudlou, narůžovělou pleť. Na sobě má černobíle kostkovanou kefíju a polní uniformu v barvě dýmu hořící ropy a s odpovídajícím vzorem.

Když uslyší z nitra domu první prásk prásk prásk ručních palných zbraní, pomyslí si: Takže to je Plán A.

Nato zaslechne burácení aut stoupajících po staré prašné cestě na útesech. Jsou nejmíň čtyři. Nanejvýš sedm. Spousta aut s muži vyzbrojenými útočnými zbraněmi, usoudí.

Zevnitř hlídal vstupní dveře domu vyčouhlý a šlachovitý chlápek, mezi nemnoha lidmi známý jako Rafík, tak jak je Dez střežil zvenku. Rafík vyjde ven; je oblečený podobně jako Dez a hubený jako lunt. Má hustý neupravený plnovous a pleť vyschlou a ošlehanou prací v poušti. Ucedí: „Auta.“

Dez zkontroluje spoje na dálkovém ovladači ve svém klíně. Potmě vidí jako kočka. Broukne: „Jo.“

„Uvnitř se střílí. Narazili na odpor.“

„Jo.“

„V domě neměl nikdo být, chef.“

„Jo.“

„Ocitli jsme se v křížový palbě, hotový peklo.“

Dez přikývne, ale zůstane sedět.

Rafík ukáže na dálkový ovladač. „Co je to?“

Dez k němu úkosem vzhlédne. „Vypůjčil jsem si pár baterií z těch krasavců pana M’Bolhiho. A k tomu jeden jeho zahradní postřikovač. Abych získal čas, pokud ho budeme potřebovat.“

„Je bezpečný zůstat tady, chef?“

„Bezpečný je relativní pojem.“

„To je fakt,“ odpoví Rafík a podrbe se ve vousech; teď to slyší oba; další ozbrojený odpor, který neměli v domě podle informací očekávat. „Takže: Uvnitř se střílí. Přijíždějí auta. Začíná být krapet horko. N’est-ce pas?“

Dez kývne. Ale pořád nevstává.

Uslyší hluk a vrzání gumových podrážek na dlaždicích. Vzápětí vyběhnou z domu čtyři z jejich parťáků, zbrocení potem a oblečení podobně jako Dez a Rafík. Dva nesou kartotéční skříň, vodorovně jako rakev. Ne zrovna ohleduplně ji pustí na zem a připraví si belgické lehké kulomety, které mají připevněné na kožených popruzích. Dva z nich stojí a obhlížejí areál; druzí dva pokleknou a přes zaměřovače provedou totéž.

Jeden z nich, mrzoutský Bask, si dřepne, opře pěsti o kolena a nabere vzduch do plic. Z obličeje mu stéká pot. Přes levou tvář, od linie vlasů na čele k prostředku brady, se mu táhne krabatá jizva. Zachraplá: „Máme to.“

„Výtečně, sokolíku.“ Dez vlastně neví, co je to. Nic mu do toho není.

Dovnitř jich vešlo čtrnáct, ven vyšlo zatím pět. Devět je stále uvnitř.

Rafík se otočí ke čtyřem příchozím. „Vy jste byli s ní. Kde je?“

Čtveřice pokrčí rameny. Zmíněná je při téhle drobné taškařici kápo odjinud. Nevědí, jak se jmenuje. Nevědí, co je odjinud. Netuší, proč je kápo právě ona, ale akceptovali to. Totiž většina z nich.

Neidentifikovaná žena jim přes rozvědku obstarala podrobnosti a informace. Stanovila cíl. Pro daný úkol vymezila definici vítězství.

Jeden z chlápků si otře hřbetem ruky v rukavici krev ze spodního rtu a na cestičku s mušličkovou drtí vyplivne narůžovělý chrchel. Ucedí: „Info bylo na píču.“

Dez se zasměje. „Info je vždycky na píču.“

„Vojclové toho sráče měli bejt v Alžíru.“

Dez přikývne. Tak jim to bylo řečeno. Ale co nadělají…

Z domu vyjdou další dva z jejich party; jeden z nich, Švéd, to koupil do stehna. Kleje jako pohan. V ruce drží pevný disk o velikosti vázané knihy. Z jeho zadní části visí dva dráty, ze kterých čouhá měď, známka toho, že disk byl z jednoho z počítačů Džamela M’Bolhiho spíš vyrvaný než šetrně odpojený. Švéd jím zamává, aby Dezovi ukázal, že má to, pro co tam šel. Při tom očividně schytal kulku. Levá nohavice jeho maskáčů se ve tmě černě leskne.

Sedm je venku, sedm pořád uvnitř.

Rafík se zadívá na mohutnou, červenou dvoukřídlovou bránu areálu obehnaného zdí. „Co nevidět je máme na krku, chef.“

Dez se posadí a řekne: „Tyhle? Kdepak.“

Před areál dorazilo sedm džípů a seskakuje z nich čtyřiadvacet ozbrojených mužů. Ve vzduchu víří a krouží prach. Vysílačky s praskáním hlásí útok na sídlo jejich pána. Jeden z vůdců skupiny rázně přistoupí k obřím železným klikám dvoukřídlové červené brány vsazené do zdi a vezme za ně mozolnatými pěstmi. Zaječí a ztuhne v křeči, z dlaní mu stoupají kudrlinky kouře. Jeho tělo se narovná, strne, dlouhé svaly se zaseknou a škleb smrti mu změní obličej v karnevalovou masku.

* * *

Dez ukáže na autobaterie, které připojil k bráně. Nikdo zvenčí ji neotevře holýma rukama. A Džamel M’Bolhi, nejparanoidnější ze všech zločinců, navíc zpevnil vrata tak, že by je dokázal prorazit jenom tank.

Bask zaznamená improvizovanou past. „Tos byl ty?“

Dez si vykasá pravý rukáv košile a hrdě předvede Januse, římského boha dvou tváří, vytetovaného na vnitřku předloktí. Trhne bradou k silné kamenné zdi. „Dveře a brány, příteli. Dveře a brány.“

Z impozantního domu se vyhrabou další tři chlápkové z jejich týmu. Jeden je zraněný, poskakuje na jedné noze, druzí dva ho podpírají. Mají aktovku s digitálním zámkem a polovinou zabudovaných želízek na ruce.

Bask prohlásí: „Musíme zmizet.“

Dez bez mrknutí odpoví: „Nemůžeme.“

Čtrnáct tam. Deset ven. Zbývají čtyři.

„Máme, pro co jsme přišli. Člun čeká.“

Dez přikývne. Malý rybářský člun je má dopravit na sever, kde se setkají s větší lodí plující ze španělské Adry.

Bask se nedá: „Musíme se dostat k člunu.“

„Všechno má svůj čas, milánku.“

Rafík si dřepne, obličej má v úrovni s Dezovým. „Slyšels ty auta, chef? Jsme v menšině.“

Dez opáčí: „Co víš o Kalifornii?“

Rafík párkrát zamrká. „Cože?“

„O Kalifornii.“

Rafík to zopakuje: „O Kalifornii.“

„Jo.“

„Nevím. Je malebná. Dělají tam víno. Silicon Valley. Hollywood. Pěkný holky.“

„Moje řeč,“ potvrdí Dez nevzrušeně. „Mraky pěknejch holek. V Kalifornii. Urostlýmu mládenci jako moje maličkost se tam může vést fajnově.“

Z domu se vypotácí Američan, Texasan, a sykne: „Kýbl sraček! Info bylo na hovno!“

Dez si pomyslí: Čtrnáct tam. Jedenáct ven. Zbývají tři.

„Krom toho,“ poznamená k Rafíkovi, „je tam slušně nabitá muzikantská scéna. Koupím si lepší kytaru, najdu si jednu dvě kapely. Může to bejt pohodička, no ne?“

Chlapi sebou trhnou a přikrčí se, když zpoza hranic areálu začnou vojáci Džamela M’Bolhiho ostřelovat z automatických zbraní obrovskou bránu. Dez ví, že brána je lemovaná kovem a dovnitř se nemůžou prostřílet. Mládenci Džamela M’Bolhiho to vědí taky, ale krapet panikaří.

Bask si otře ze ztrhaného obličeje pot. „Věčně je to nezadrží.“

Dez prohodí: „Ani nebude muset,“ a dotkne se tlačítka na dálkovém ovladači.

Vozový park s jedenácti historickými automobily vyžaduje spoustu benzinu. A bujný zelený trávník vyžaduje spoustu vody. Než Kápo Odjinud odvedla tým do domu, Dez provedl důkladný průzkum. Vypůjčil si postřikovací hadice, z garáže barel benzinu a jeden z kmitavých zavlažovačů a všechno naaranžoval před bránu. Teď stiskem tlačítka na ovladači uvede v činnost postřikovač, z něhož vyrazí elegantním obloukem vějíř benzinu, který zmáčí sedm džípů a dva tucty zločinců před bránou.

Střelci tuší nebezpečí, ale podcení ho. Pár z nich po kmitajícím zavlažovači vystřelí. Záblesky z hlavní reagují s benzinem, jímž už mají nasáklé oblečení i vlasy a který se vznáší nočním vzduchem jako jemná sprška. Jiskry z jejich zbraní zažehnou benzin a muži vzplanou jako pochodně.

Někteří se skácí. Dva se potácejí, ječí, stravovaní plameny. Jeden zapomene pustit spoušť svého uzi, a jak se točí kolem dokola, pokropí střelami svoje vlastní kumpány i sedm džípů.

Před areálem vypukne peklo.

* * *

Dez dodá: „Nadto se tam surfuje. Jaktěživ jsem to na surfu nezkusil. Může to bejt zábava.“

Členové jeho týmu slyší řev a sporadické výstřely před bránou. Užasle si jeden druhého měří. Bask prohlásí: „Kontaktuj člun.“

Dez k němu úkosem vzhlédne. „Všeho do času, sokolíku.“

Z domu se vynoří další dva muži, namáhavě oddychují, pušky u ramene. Dez si pomyslí: Čtrnáct vešlo, třináct vyšlo, zbývá jeden kus. Sedí, tváří se nevzrušeně, usměje se na Baska a pokrčí rameny.

„Myslíš, že tuhle pozici udržíme věčně?“ dotírá Bask.

„Nemusíme ji držet věčně. Uvažuju o penzi. Možná v Kalifornii.“

Švéd zaskřípe zuby a zuřivě přikývne. „Mraky pěknejch holek, v Kalifornii.“

„Jak jsem říkal. A taky surfování.“

Z domu je slyšet další střelba z ručních zbraní. Zpoza zdi křik. To už se Bask dožere. „Držte hubu, vy pitomci! Padáme odtud! Okamžitě!“ Ukáže na ochoz na vrcholku zdi. „Jestli se tam dostanou, budeme tady jako kachny v sudu!“

Dez mlaskne. „Ryby v sudu. Nebo sedící kachny.“

Bask tasí pistoli. „Co to kurva meleš?“

Dez si opře předloktí o skrčená kolena a mile se na muže usměje. „Sedící ryba je divná představa. Ale vůbec to není špatný jméno pro hospodu.“ Otočí hlavu k Rafíkovi. „Mohl bych si otevřít hospodu. Sedící ryba. Americký holky hospody doslova žerou, no ne?“

Rafík si projede rukou plnovous. „Pokud jde o ty tvoje plány s kalifornskýma holkama, mají drobnou chybu.“

„Chybu?“

„Víš, jsi docela škaredej, chef.“

O Baska se očividně pokouší infarkt.

Dez je zděšen. „To od tebe není vůbec hezký! Já jsem poměrně vzhlednej chlap. Snad dokonce frajerskej. Sličnej, máme-li být upřímný. Zato ty máš ksicht jako žabák. Děkuju pěkně, ale já v Kalifornii zaboduju. Filmový hvězdy a tak dál.“

Rafík se zazubí skrz umouněný plnovous. „Jak myslíš, chef.“

Bask namíří devítimilimetrovou pistoli nejdřív na Deze, pak na Rafíka, nato zpátky na Deze. „Zavolej člun! Mizíme! Ihned!“

Dez obdaří mohutného naštvaného chlapíka úsměvem. „Střelná zbraň není hračka, milánku. Je to sranda do tý doby, než ti někdo vystřelí oko.“

Bask přiloží hlaveň pistole k temeni Dezovy lebky a strhne mu z hlavy černobílý šátek. „Měl bych tě odprásknout!“

Za zdí areálu uslyší křik. Zbylí vojáci Džamela M’Bolhiho konečně přišli na to, jak se dostat nahoru. Koneckonců tady pracují. Pro tuhle nepředvídanou situaci pravděpodobně mají patřičný výcvik.

Hluk Baska vyruší. Když se ohlédne, Dez ho popadne za pravé zápěstí, malíček vsune do lučíku spoušti a zablokuje ji. Chlapík je předkloněný, mírně zbavený rovnováhy. Dez mu prudce trhne pravačkou, Bask klopýtne a padne na něj. Dez, který má ohnutou paži, vrazí Baskovi loket do nadočnicového oblouku nad levým okem. Zapraská kost. Vazoun v bezvědomí žuchne na zem.

Z domu vyjde vysoká krasavice, samotný Kápo Odjinud, v ruce pistoli SIG Sauer. Krvácí z ramene. Botou dloubne do bezvědomého Baska. „Co se stalo?“

Dez se zvedne a opráší si kouřově tmavé maskáče. „Někdo mu vyrazil oko.“

Žena přisvědčí. „Počet?“

„Čtrnáct dovnitř,“ odpoví Dez, „čtrnáct ven.“

„Zavolej člun.“

„Provedu.“ Dez vytáhne z kapsy kalhot robustní mobil.

Žena si prohlíží nádvoří a mohutnou zeď. „Když se dostanou nahoru, ty květináče můžou použít jako ozuby.“

Rafík si taky stoupne. „Ozuby?“

„Cimbuří,“ upřesní Dez a odešle zprávu. Svraští čelo. „Bytelný kousky. Stačí se za ně skrýt, vykouknout a postřílet nás.“

„Hm.“ Rafík se rozhlédne po dvanácti rudohnědých nádobách. „Jo. To by bylo zlý.“

„Ledaže by byl někdo tak prozíravej a umístil na ty květináče bílej fosfor,“ poznamená Dez.

Za čtyřmi nádobami zpozorují pohyb. Za pěti. Muži Džamela M’Bolhiho projeví krapet disciplíny a čekají, až před útokem zaujmou všichni ostřelovači své místo.

Kápo Odjinud se usměje. Namíří sig na nejbližší červenohnědou nádobu sedm metrů nad zemí a vystřelí.

Zasáhne sáček fosforu připevněný ke květináči. Všichni v areálu se otočí a zakryjí si oči rukama nebo pažemi, když nádoba exploduje v modrobílou ohnivou kouli a vystřelí do vzduchu spršku zahradnické zeminy a úlomky bugenvileí. Jeden voják zavřeští, prohne se v zádech, zřítí se dolů a dopadne na džíp pod sebou.

Dez pospojoval sáčky s fosforem jako světla na vánočním stromku, a tak když se vznítí jeden, zapálí se všechny. Vzduch je obtěžkaný rašelinnou vůní zahradní zeminy; na nádvoří se snáší hustý sníh červených květů. Výbuchy všechny ohlušily natolik, že nemusí poslouchat řev hořících vojáků.

Jen co explodoval poslední květináč a rozprskla se poslední ohnivá koule, členové týmu si opráší z maskáčů hrudky zeminy a listeny bugenvileí, kousky pískovce, vypálené hlíny a teroristů.

Zpoza zdi už není slyšet ani střelba, ani křik.

Dez, kterému ještě zvoní v uších, se nakloní k ženě a křikne: „Monsieur M’Bolhi?“

Kápo Odjinud napodobí styl pistolníků z Divokého západu, odfoukne neviditelný kouř z ústí hlavně své pistole a zasune ji do pouzdra.

Dez přikývne.

Rafík vyloví z batohu lékárničku a bez vyžádání začne otírat ženě krev z ramene. „Moje informace nebyly bez chybičky,“ přizná žena.

Rafík jí přelepí ránu náplastí. „Chef uvažuje o penzi. V Kalifornii.“

„Mraky pěknejch holek, v Kalifornii.“ Žena postupně ukáže na kartotéční skříň, pevný disk a bezvědomého Baska. „Odneste ty krámy do M’Bolhiho auťáků.“

Chlapi si přehodí pušky přes rameno, zvednou kořist i raněného a vykročí ke garáži.

Kápo Odjinud obhlíží ochoz, doutnající trosky zdí, autobaterie připevněné k mohutné bráně. Zachytí Dezův pohled, pak sklopí oči k tetování Januse na jeho vnitřním předloktí. Věnuje Dezovi sotva postřehnutelný úsměv, který u ní dosud neviděl.

„Strážce dveří?“

„Počátky a brány,“ odpoví Dez. „Přeměny a období. Dvojakost a dveře. Průchody a zakončení.“

Žena vykročí ke garáži. „Kalifornie,“ broukne. „Mohl bys dopadnout hůř.“

1

Kalifornie

O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI

Dez stojí před jedněmi ze šestice pozlacených výtahových dveří v hotelu Tremaine v centru Los Angeles. Zazívá, zkontroluje magnetickou kartu od dveří svého pokoje a tlačítkem přivolá výtah.

Tremaine je jeden z těch velkolepých starých hotelů, které upomínají na romantičtější časy, ovšem se silným vlivem Americké dělnické strany a s neurčitě dělnickými odborářskými nástěnnými malbami, nicméně s půvabnou, starobylou barokní vstupní halou vybavenou nábytkem potaženým zeleným sametem. Dez strávil uplynulé tři hodiny v klubu v přízemí jako baskytarista skupiny zaměřené na americký rock, blues a soul, doprovázející drobnou a křehkou sólovou zpěvačku, jejíž hlas dokáže hřmít i kvílet, šplhat do výšek i klesat do hloubek a Deze překvapí úplně pokaždé, když ho slyší.

Dez má jen metr sedmdesát, ale je statný a urostlý, s robustní hrudí, silnými pažemi a krátkýma nohama do O. V současné době jsou jeho neodmyslitelným stejnokrojem džíny, černé tričko a pevné boty. Ruce má jako lopaty, klouby prstů pokryté sítí jizev z rvaček, a jen stěží si lze představit, jak můžou brnkat na kytaru.

Byla to dobrá štace, pomyslí si. Zpěvačka, perkusista i klávesista zamířili po vystoupení do jiného klubu, aby si poslechli další muzikanty. Lákali i Deze, ale ten odmítl. Přijede výtah a on do něj nastoupí, zvolí patřičné podlaží, opře se o zrcadlo vsazené do filigránového rámu, pouzdro s kytarou položí na podlahu a věnuje seriózní úvahu velké orosené sklenici piva.

Než se dveře úplně zavřou, proklouzne jimi ruka a přeruší paprsek fotobuňky. Ruka je opálená a útlá, s dlouhými prsty a bez prstenů. Do kabiny vejde žena. Je vysoká, štíhlá, tmavé pleti a ladných pohybů. Na sobě má černý kalhotový kostým prozrazující jisté postavení a moc, hluboko rozhalenou bílou košili a boty s deseticentimetrovými podpatky. Zkrátka a dobře stojí za povšimnutí. Její oči jsou nezvykle tmavé a výrazné.

Jsou s ní dva muži, které lze popsat jedině jako osobní strážce: vysocí, mohutní, v dobře padnoucích oblecích a s rejdícíma očima. Oba jsou mnohem vyšší než Dez.

Tu ženu už viděl. Byla v publiku. Setkala se tam s nějakým Asiatem, který měl své vlastní strážce. Nejspíš šlo o mezinárodní obchod. Asiat a jeho ochranka odešli během poslední série.

Když se výtah pohne, žena naváže oční kontakt s Dezovým odrazem v zrcadle nalevo ode dveří. „Vy jste hrál v klubu.“ Hlas má hluboký a zastřený.

„Ano.“

„Hrál jste dobře.“

„Díkes. Toho si cením.“

„Jste z Anglie?“

„Tak nějak.“

Žena je elegantní a očividně bohatá a vyzařuje z ní určitá úroveň intelektu, jaké Dez nikdy nedosáhne. Vlasy má vyčesané do složitého drdolu, upevněného lakovanými čínskými sponkami. Její náramkové hodinky jsou spíš pánské a pravděpodobně stály víc peněz, než kolik Dez kdy měl. Její nevtíravý parfém voní po gardéniích. Dvacet tisíc tříd nade mnou, pomyslí si Dez. Nestojí to ani za pokus.

Výtah dojede do desátého patra, načež Dez překvapí sám sebe. „Nemáte chuť na skleničku?“

Risk je zisk…

Jeden ochrankář se doslova s odfrknutím uchechtne, druhý v úžasu zakroutí hlavou.

Žena se nicméně usměje a namísto k zrcadlovému odrazu otočí tvář ke skutečnému Dezovi.

„Ne, děkuji.“

Odmítnutí je zdvořilé a uhlazené. Nevložila do něho ani špetku potřebné energie navíc.

Výtah zastaví v sedmnáctém patře. Nejdřív vystoupí ochrankáři. Žena za nimi. Obrátí se a usměje se na Deze. „Přesto si vašeho pozvání vážím.“

Dez utrousí: „Tak jo. Dík.“

Vysoká žena s tmavými vlasy a tmavýma očima a ve strohém kalhotovém kostýmu se na něj usměje přes rameno a odšustí chodbou z dohledu.

Jen ten její úsměv by dokázal nabít malou elektrárnu.

Dez potřese hlavou a vyjede o patro výš.

Je půl dvanácté v noci. Dezův pokoj je celkem slušný, má dvoulůžko, zásobenou příruční chladničku a koupelnu, která je větší než některé byty, kde až dosud bydlel. Na dnešní večerní vystoupení kývl, protože půvabná mladá zpěvačka je jeho kámoška a protože hotel mu nabídl pokoj k přespání. Což je pro chlápka jako Dez nóbl zázemí. Nevadí mu žít si jednu dvě noci jako gróf. Jednomu to prospěje.

Osprchuje se a oblékne si boxerky. Vyndá z chladničky pivo, otevře ho a stoupne si k oknu s výhledem do noci a na Los Angeles. Návštěva byla fajn, ale žít by tady nemohl. Město je příliš nabubřelé. Příliš rozlehlé. Příliš moderní.

Vestoje a jen v boxerkách působí Dezova postava impozantně. Jizvy, zhojené popáleniny, kérky a stopy po střelných zraněních tvoří na jeho těle automapu těch nejproblémovějších míst světa. Navzdory letům stráveným pod širým nebem je jeho pleť narůžovělá. Nohy má do O a se svými nezvykle rozložitými rameny připomíná svalnatou krychli. Kupodivu díky svému hranatému obličeji, bledě modrým očím a lenivému, nesouměrnému úsměvu vypadá jako kluk při divoké jízdě autem. Na první pohled kdekoho napadne, jaký podfuk mu právě prošel.

Na levém prsním svalu má vytetovaný heraldický symbol lilie. Na pravém vnitřním předloktí boha Januse.

Jak popíjí pivo a dívá se na město, zpozoruje ostřelovače.

Je na střeše protější budovy, má dlouhou pušku se zaměřovačem, podepřenou nízkou trojnožkou. Leží na břiše. Prozradil ho odlesk čočky. Dez si vůbec neuvědomil, že po odlesku pátral, ale je to tak. Dělá to pokaždé, když se ocitne u okna nebo u dveří.

Zaměřovač nemíří na něj. Má na mušce kruhový objezd před hotelem Tremaine, přízemí s otáčivými dveřmi a zlatobíle pruhovanou markýzu.

Dez ustoupí stranou ze zorného pole ostřelovače, ale u okna zůstane. Zadívá se dolů a vidí, jak před hotelem zastavuje velká dodávka. Má ji přímo pod sebou. Postranní dveře se odsunou a vystoupí z nich čtyři muži – jeden, druhý, třetí, čtvrtý. Nedodržují zdvořilé odstupy ani si nedýchají na záda. Z dodávky nevystupují. Prostě se rozmisťují.

Všichni jsou v černém. Všichni mají na sobě saka, ačkoli je teplá noc. Všichni vypadají zdatně.

Ostřelovač je jejich dozor.

Los Angeles je městem mezinárodního obchodu a některé osoby nezbytně potřebují osobní ochranku – ovšem ne takhle početnou. Ta vysoká snědá žena v sedmnáctém patře měla dva muže.

Jaká je tedy pravděpodobnost, že tým z dodávky patří k ní?

Poldové to nejsou. Takhle se policajti nechovají.

Dez sáhne po hotelovém telefonu.

Je hluchý, bez vytáčecího tónu.

Prohledá kapsy džín pohozených na posteli, zkontroluje svůj mobil – po jistém vylepšení je robustnější, a tudíž odolnější než většina novodobých mobilních telefonů.

Ovšem bez signálu.

Natáhne si džíny, obuje boty a oblékne další černé tričko. Žádné zbraně u sebe nemá. Vsune do kapsy magnetickou kartu od dveří a mobil a vyjde na chodbu. Díky situační bdělosti si připomene, že v chodbě je požární hlásič a prosklená červená vitrína s masivní stočenou hadicí a hasičskou sekerou s červenou rukojetí. Hotel byl postavený ve třicátých letech. Novější podnik by neměl ani hadici, ani sekeru a tady se výstroj podle všeho zachovala spíš pro autenticitu prostředí než pro účelnost. V jeho pokoji i na chodbě jsou stropní požární postřikovače z jednadvacátého století. Hadice obalená tkaninou nejspíš ztrouchnivěla před desítkami let. Možná ani není připojená ke zdroji vody.

Ovšem ta sekera je moc pěkná.

Dez roztříští sklo loktem a čeká.

Ticho. Tříštění skla by mělo aktivovat poplach, no ne?

Ten záhadný tým má hlídkujícího ostřelovače a někdo vyřadil z provozu telefony i požární alarm. Jsou to tedy profíci. Tohle nedělají poprvé. Než dorazí policie, vypaří se, a příštím vozidlem, které zaparkuje před hotelem, bude funebráckej vůz.

Není sebemenší důvod, proč by se do toho měl Dez plést. Střelci si nejdou pro něj. Proč na sebe brát trable druhých, říkával jeho starý kámoš Rafík.

Jenže ta vysoká žena se snědou pletí byla tak slušná, že se na něj usmála, když ji pozval na skleničku, přestože zdaleka převyšuje jeho možnosti. Projevila trochu vlídnosti. To není běžný artikl.

Dez si ramenem otevře dveře na schodiště.

2

Dez třímá sekeru, ostří blíž k dlani, topůrko trčí nahoru jako pendrek. Sejde po schodech z osmnáctého patra na sedmnácté. Přitiskne ucho ke dveřím. Slyší cinknout výtah. Slyší tud-tud střelby pistole s tlumičem.

Slyší žuchnutí.

Tihle chlapci s tím nedělají žádný štráchy.

Počítá do deseti a pak pomalu otevře dveře.

Na zemi někdo leží. Jeden z ochrankářů, kteří s ním jeli ve výtahu. Dvojstřel. Jedna rána do středu zad, druhá zezadu do hlavy. Dez vidí pouzdro, ale zbraň nikde.

Dveře na konci chodby jsou z třetiny pootevřené. Je to apartmá. Na každý pád druh ubytování, jaké by si žena v tom nákladném oblečení určitě přála.

Dez vstoupí do chodby, dveře ke schodišti za sebou nechá polehoučku zavřít. Pohybuje se tichým klouzavým krokem k apartmá. Otevře dveře. Hasičskou sekeru drží za zády jako tenisovou raketu, paži napřaženou. Celkové chování střelců svědčí o profesionalitě, proto na beton ví, že pod tmavými saky, která zahlédl z okna, mají neprůstřelné vesty.

Další střelbu s tlumičem už neslyší, zato slyší tupý úder pěsti, slyší vyheknout ženu, slyší pád těla na zem a cinkot rozbité sklenice.

Mužský hlas oznámí: „Potvrzuji… Odcházíme.“

Prima.

Dveřmi vyjde první muž, je celý v černém, hruď pod střeleckou vestou nafouknutou, v ruce dlouhou pušku s tlumičem. Smith M&P22 Compact. Americká výroba; to Dezovi napoví hodně zajímavých skutečností.

Střelec chlapíka s pendrekem nečeká a zlomek sekundy zaváhá.

Dez mu vrazí rukojeť sekerky do břicha. Použije ji jako rapír, přičemž zasáhne oblast nad opaskem, ale pod okrajem střelecké vesty.

Ochranná výstroj je dobrá věc, ale pokud máte natržené vnitřní orgány, změníte se v jitrnici v kevlarovém střívku.

Chlap ochromený bolestí jen zachraplá. Dez vyrazí dopředu jako býk, s pokrčenými koleny a nastaveným ramenem, naveze se chlapíkovi do břicha a zvedne ho do vzduchu. Nato se třemi dlouhými kroky ocitne v místnosti. Střelce má na rameni jako pytel brambor a odhodí ho před sebe.

Uvnitř jsou další dva. A taky žena, s níž se setkal ve výtahu. Leží na koberci opřená o lokty a z koutku úst jí vytéká pramínek krve.

První maník, ten, co se ocitne ve vzduchu, narazí do druhého, který se rozplácne na zemi jak široký, tak dlouhý.

Dez má na své straně moment překvapení, jenomže překvapení zpravidla netrvá dlouho. Vpadne do osobního prostoru třetího střelce, mohutnou levou prackou ho chňapne za ruku se zbraní a předloktím ho třískne do hrtanu. Chlápek vytřeští oči a skácí se na záda.

Druhý leží pod svým prvním kumpánem, který omdlel bolestí. Dez si všimne skvrnky krve na kloubech pravačky druhého zlosyna. Viděl krev na rtu ženy, která si teď dotyčného zuřivě měří.

„Tenhle vás praštil?“

Její šokem rozšířené oči se stočí k Dezovi. Po chvíli žena přikývne.

Dez zaklekne chlápkovi na záda a mozolnatou dlaň mu položí zezadu na rameno. Druhou rukou ho popadne za zápěstí a trhne jím nahoru, takže se přitom vztyčí do své plné výšky. Přitom přenese veškerou energii na nohy, vypáčí maníkovi paži z kloubní jamky a zpřetrhá mu šlachy.

Američani si myslí, že s útočnou taktikou šoku a strachu přišli oni. Samá voda.

Nevynalezl ji ani Dez a jeho starý tým, nicméně Dez se s oblibou domnívá, že ji dovedli do dokonalosti.

3

Dez se otočí k vysoké ženě a řekne: „Je jich víc. Jdeme.“

Žena má vytřeštěné oči a hrudník se jí rychle zvedá, jako by ji každou chvíli měl přemoct šok. Dez jí podá ruku.

„Jdeme!“

Žena zaváhá, ale pak ji uchopí.

Když ji zvedá z podlahy, uvědomí si, že si zula ty nesmyslné podpatky, ale stejně je vyšší než on. I bosá na něj má dobrých pět cenťáků navíc. Pořád má na sobě ty nažehlené černé kalhoty, ale bílou halenku z nich vykasala. Vlasy má rozpuštěné a sahají jí do půli zad.

Dez vzápětí zaznamená, že okamžik strachu u ní rychle vystřídal oprávněný hněv.

„Kdo…?“

„Nevím.“ Dez si klekne a všem třem mužům zabaví zbraně s tlumičem. Značka Smith & Wesson. Týpek s vykloubenou paží sprostě nadává. Třetí se oběma rukama drží za hrdlo a modrají mu rty.

Všichni tři mají špičková bezdrátová sluchátka.

Dez se ženy zeptá: „Kde je ten váš druhej chlapík?“

„Allen,“ odpoví mu. „Šel… pro jídlo.“

„Míří sem další. Jdeme.“

Žena se nebrání.

Odvede ji na chodbu. Zalapá po dechu, sotva uvidí svého osobního strážce mrtvého.

Dez běží ke dveřím na schodiště a podrží je otevřené.

„Nahoru.“

Žena se ujistí: „Nahoru?“

„Předpokládají, že půjdete dolů. Abyste se dostala ven.“

Zadívá se mu do očí a hřbetem ruky si otře krev ze rtů. Přikývne.

Běží napřed a její bosé nohy pleskají o schody. Dez je hned za ní.

Doběhnou do osmnáctého patra a on jí položí ruku na paži. Za pasem kalhot má dvě pistole – těžkopádné a s tlumiči. Z jedné vysune zásobník, prohlédne náboje a zase ho zacvakne. V osmnáctém patře otevře dveře, vyjde, rychle se rozhlédne a zkontroluje kouty chodby.

Nikde nikdo.

Přejde chodbu, magnetickou kartu projede čtečkou a postrčí ženu do svého pokoje. Zavře za nimi dveře.

Hruď se jí pořád rychle zvedá, ale strach se jí podařilo ovládnout. „Kdo jste?“

„Dez. Těší mě.“ Přistoupí k oknu a zatáhne závěsy. „Na protější střeše mají chlapa, kterej všechno sleduje. Viděl jsem čtyři, ale my jsme se střetli jen se třema. A někdo s předstihem vyřadil z provozu telefony i požární alarm. Bude lepší, když zůstaneme tady a budeme doufat, že někdo zavolá sto dvanáct.“

V duchu se opraví: ve Spojených státech 911.

„Kdo jste?“ opakuje žena.

„Dez. A vy?“

„Máte s tím něco společného?“

„Už to tak vypadá. Zatracenej pech. Víte, co jsou ti sráči zač?“

Žena už dýchá rovnoměrněji. Dez vidí, jak v ní doutná vztek. Výborně. V nebezpečí je vztek tou nejužitečnější emocí. Strach je k ničemu. Zvolila správně.

Žena sevře ruku v pěst. „Vy nejste jen baskytarista.“

„No…“ Dez pokrčí rameny. „Trochu hraju i na klávesy.“

Slyší, jak se otvírají dveře ke schodišti.

„Zatraceně,“ sykne Dez a otočí se k ní. „Svlíkněte se.“

4

Žena se ohradí: „Cože?“

Dez k ní přistoupí, vytáhne si z opasku kalhot pistole a odšroubuje z nich tlumiče. „Ti mizerové měli jít dolů, ne nahoru. Máte na sobě GPS lokátor, zlato.“

Ona to naštěstí okamžitě pochopí. Rozepne si pásek, strhne ho ze sebe a drží v jedné ruce jako hada, zatímco ho prsty druhé spěšně ohmatává.

Lokátor by zatížil oděv, porušil dokonale padnoucí a na míru šité oblečení. Při chůzi by byl znát. Takže je buď v obuvi, nebo na pásku; v peněžence, nebo v kabelce. Žena ho najde.

Dez jí podá pistoli bez tlumiče. „Víte, jak s tím –“

Žena vysune nabíjecí pásek, zkontroluje ho, zacvakne závěr.

Tak jo...

Dez ji obejde, namíří pistoli s tlumičem na hotelové okno a vystřelí.

Sklo se roztříští.

„Pozor na dveře.“

Stoupne si k oknu, ale na stranu, aby ho ostřelovač nezahlédl. Zacílí přímo dolů, na zaparkovaná a prázdná auta, a zahájí střelbu.

Vezme si na mušku čelní skla.

I do výšky osmnácti pater je slyšet zděšené výkřiky. A kvílení autoalarmů.

Projde zpátky kolem ženy. Prázdnou pistoli hodí na postel a vezme třetí zbraň. Přistoupí ke dveřím a křikne: „Promiňte! Pánové!“

Nato ustoupí a vypálí do dveří krátkou dávku.

Nic netrefí, ovšem právě to měl v úmyslu.

Zase popojde ke dveřím.

„Získal jsem si vaši pozornost?“ zahuláká. „Právě jsem zasáhl čtyři nebo pět aut na ulici! Policie už je na cestě! Jste obklíčeni! Ve hře je čas! Jak se k tomu postavíte?“

Neslyší nic. Klesne do dřepu. Jestli začnou střílet do dveří, budou mířit do středu, nad jeho hlavu.

Doufejme.

„Můžete to vzít útokem!“ zavolá. „Jen se modlete, abychom vám neprovedli to, co jsme udělali vašim kámošům o patro níž. Jasný?“

Množné číslo zní dobře. Útočníci netuší, jak je jejich protivník početný.

To ovšem netuší ani Dez.

Čeká. Nic neslyší.

Jen sirény. Spoustu sirén mířících k hotelu.

Všichni tři gauneři v jejím pokoji měli v uších sluchátka. Jsou to profíci. Jejich komplic na střeše je už určitě upozornil, jak se věci mají. Vědí, že sem jede policie. Teď to jsou jen kupecké počty: Převáží cena té ženy zatčení policií? Stojí ta banda o střeleckou honičku ulicemi Los Angeles?

Z chodby pořád není nic slyšet.

Policie je na místě.

Střelci jsou profíci. Už dávno vzali dráhu.

Dez a žena stojící za ním jsou mimo nebezpečí.

Dez ucítí na zátylku ústí hlavně. Slyší natažení kohoutku. Cítí vibraci.

„Kdo…“ její hlas je hluboký, silný a naprosto klidný, „sakra… jste?“

Žena zavolá do recepce z Dezova hotelového telefonu – který už očividně funguje – a ohlásí, co se stalo. Když se dostaví policisté, najdou ji, jak stojí nad Dezem, který klečí s rukama za hlavou. Žena drží pistoli zkušeně, v obou rukou, ale sotva se objeví policie, odhodí ji na postel a ukáže dlaně.

Představí se jako Petra Alexandrisová. Její jméno má u mužů zákona zřejmě jistou váhu.

Jeden polda pošťouchne Deze, aby si lehl na břicho, a nasadí mu želízka.

Dez stráví zbytek noci v losangeleském okresním vězení.

Už byl v horších basách. Spí tvrdě.

5

Ranč Ryersonových, okres Boca Serpiente, Kalifornie

Jonesy se probudí v poledne.

Měl noční hlídku až do tří ráno a hlavu složil na polštář na táborovém lehátku až krátce před pátou. Vyspal se dobře.

Je vysoký – metr devadesát – a mohutný, má vlasy sčesané k ramenům a hustý plnovous, jaký se nosil v Kalifornii v osmdesátých letech devatenáctého století. Téměř nikdo na ranči Ryersonových ho nikdy neviděl bez jeho zamilované baseballové čepice s logem Detroit Red Wings. Pod kostkovanou košilí se zdá hubený, ovšem jeho volný oděv skrývá sportovní postavu. Dvě procenta tělesného tuku, devadesát procent svalů, to vše maskované laskavým úsměvem, nadměrně velkými košilemi a flegmatickou povahou.

Jonesy se osprchuje, oblékne si čisté bílé tričko, jednu ze svých dvou kostkovaných košil, džíny, obuje pracovní boty a nasadí si čepici Red Wings. Býval kuřák, ale přestal, a teď žvýká jednu mentolovou žvýkačku za druhou.

Hlavní budova ranče je nesourodá, za svou historii čtyřikrát nebo pětkrát přestavovaná bez jakéhokoli architektonického plánu. Je dvoupodlažní, pečlivě udržovaná a barevně ladí s přilehlou koňskou stájí a nízkým silem.

Jonesy mrkne na rozpis služeb. Dnes má na starost nádobí. To mu vyhovuje. Mytí společného nádobí má v sobě něco zenového. Zrovna tak praní prádla. Je to nenáročná práce a všichni dospělí na ranči si jí váží.

Na rozdíl od sedmi dětí Ryersonových, ve věku od pěti do šestnácti let. Děti jsou zkrátka děti.

Jonesy si nalije kávu v prostorné venkovské kuchyni s obrovským, nahrubo otesaným dřevěným stolem.

V jeho čele sedí Molly Ryersonová, hlava komunity a Joeova manželka, a vyřizuje administrativu. Ne však faktury, protože ranč není připojený k síti a je zcela soběstačný. Molly zvedne hlavu, za uchem tužku. Z volného drdolu se jí derou vlasy prokvetlé šedinami.

„Jonesy…“

„Zdravím, paní.“

„V noci bylo všechno v pořádku?“

Jonesy se zadívá oknem na placatou vyprahlou krajinu a na to, co je vidět z budovy ranče s půdorysem do písmene L, na červeně natřený dřevěný plot a výběh pro pět koní, na klikatou štěrkovou cestu vedoucí k ještě vyššímu plotu asi půldruhého kilometru odtud. Za tímhle dřevěným, ručně zbudovaným plotem a vraty, která se otvírají dovnitř a pokaždé se musí dobrých deset centimetrů nadzvednout, vidí dva hlídkové vozy kanceláře šerifa okresu Boca Serpiente, které z příkazu vlády dohlížejí na ranč s osmi dospělými a sedmi dětmi už sedmadvacátý den.

„Všechno v pořádku,“ odpoví Jonesy a lokne si kávy.

6

Někdy během dopoledne přijde pro Deze do zadržovací cely Losangeleské okresní věznice uniformovaný policista, sundá mu pouta a odvede ho do výslechové místnosti, jaká je běžně k vidění v televizních reportážích. Dvě kovové židle. Kovový stůl přišroubovaný k podlaze. Jednosměrné zrcadlo. Vodorovná tyč, k níž má připoutanou ruku. Dez vyloženě slyší dvoudobý takt při změně scény v seriálu Zákon a pořádek. Ta-dam.

Vejde černoška s odznakem kriminální policistky přicvaknutým na kapsu saka, posadí se a položí na stůl hnědé desky a služební linkovaný blok. Když vejde, Dez vstane a sedne si, když se žena posadí. Policistka otevře spis a přelétne ho přes brýle s polovičními obroučkami. Je zhruba v Dezově věku, má dobře padnoucí oblek a asymetrický účes. Tváří se pedantsky. Dez čeká.

Policistka se na něj zahledí přes horní hranu značkových brýlí. „Jsem detektiv Beth Swansonová, Policejní oddělení Los Angeles.“

„Těší mě.“

Žena dodá: „Desmond Aloysius Limerick.“

Dez se nachýlí dopředu. „Ano, paní.“

„Ne… totiž, policistovi, který vás zatýkal, jste sdělil, že se jmenujete Limerick, čárka, Desmond Aloysius. Mám věřit tomu, že je to vaše pravé jméno?“

Dez se zatváří maličko dotčeně. „To jméno je naprosto v pořádku.“

„Pokud jste postava z filmu Člen královské gardy.“

„Osobně dávám přednost Pirátům z Penzance.“

Žena si ho chvíli prohlíží. „Zatýkajícímu policistovi jste řekl, že jste z Anglie.“

„To jsem řekl.“

„Odkud?“

„Tak různě. Hodně jsem se stěhoval.“

„To zní dost bouřlivácky.“

„Je to jen klišé. Vždycky jsem měl střechu nad hlavou a co do úst. Hádám, že mám stejně slušný vzdělání jako každej druhej.“

„Proč jste se tak často stěhoval?“

„Z různejch důvodů.“

Beth Swansonová si ho měří, propisovačku nad blokem, ještě nenapsala jediné slovo.

„Víte, proč jsme vás zadrželi přes noc, pane Limericku?“

„Ano. Protože jsem napadl tři muže, jednomu možná natrhl trávicí ústrojí, jednoho možná zmrzačil, jednomu možná způsobil smrt udušením, i když o tom dost pochybuju. Protože jsem rozstřílel hotelový pokoj a pár zaparkovaných aut. Protože jsem si z baru ve svým pokoji vzal pivo – mimochodem to byla břečka – a zapomněl to někomu oznámit, takže si hotelovej personál bude myslet, že jsem s tím pivkem vzal roha. Ale to jim nemůžu vyčítat, no ne?“

Žena se na něj upřeně dívá. Ne nevraživě, ani nespokojeně. Jen s jistou dávkou zvědavosti. Detektiv Swansonová už seděla u příslušného stolu naproti spoustě, spoustě lidí. Sotva si vybaví jednotlivce. Většina ji nudila. Limerick, Desmond Aloysius, k nim nepatří.

Sáhne do kapsy sportovního saka na míru a vyndá klíč od pout. „Můžete jít.“

„To je učiněný bláznovství!“ Dez strhne zpátky zápěstí, aby na něj ze židle nedosáhla. „To všechno jsem doopravdy udělal. Kdo stojí o to, aby se po ulicích potuloval týpek jako já?“

„Zachránil jste jí život.“

„Tý ženě?“

Beth Swansonová se natáhne a sejme mu pouta. „Tý ženě?“

„Vysoká kočka. Tmavý oči. Pěkná.“

„Pane Limericku, chcete mi říct, že nevíte, kdo to je?“

„Pro přátele Dez,“ odvětí a obdaří ji klukovským úsměvem.

Žena zavře hnědé desky, vezme blok a stoupne si. Podá Dezovi svoji navštívenku s vyraženým znakem losangeleského policejního oddělení.

Dez si taky stoupne, protože ho učili, že v přítomnosti ženy se má stát, a mít klobouk, smekl by.

„Zatahali za nitky. Můžu-li soudit, zatahali za veškeré nitky, jaké vůbec existují. Venku na vás čeká auto. Vaše věci jsou v druhých dveřích nalevo. Musíte podepsat jejich seznam.“

Dez prohodí: „Dobře. Dík. Druhý dveře nalevo. Pardon, ale kdo zatahal za nitky?“

Policistka potřese hlavou. „Riskoval jste život, abyste zachránil někoho, s kým jste se nikdy nesetkal, pane Limericku. Soudím, že to z vás dělá klaďase. V každém případě, čím dřív opustíte město Los Angeles, okres Los Angeles a stát Kalifornii, tím líp.“

Dez se znovu usměje. „To je fér, tohleto.“

7

Dez si beze spěchu zavazuje tkaničky u bot a provléká opasek poutky u kalhot. Nosí starožitné náramkové hodinky Ancre 15 Rubis, které nejdou příliš přesně, ale má k nim citový vztah. Natáhne je a zapne přezku ošoupaného koženého pásku. Při zatčení u sebe neměl pouzdro s doklady, takže kdyby na něj nečekalo auto, měl by smůlu.

Ale čeká na něj.

Je to nablýskaný černý Cadillac Escalade, který ráno projel myčkou. A pravděpodobně jí projede ráno co ráno. Vedle něj stojí chlápek, který sloužil jako armádní důstojník. Není v uniformě, ale člověk by musel být slepý, aby to nepoznal. Má pár let po padesátce, vlasy nakrátko a zaujímá vojenský postoj „pohov“, s nohama mírně od sebe, rukama spojenýma za zády a vzpřímenými rozložitými rameny. Je zhruba o pět centimetrů vyšší než Dez a má mohutnou postavu. Očividně čeká na Deze.

Představí se: „Vincent Guerrero.“

„Dez. O co kráčí?“ Dez nabídne muži ruku, ale ten gesto nevezme na vědomí. Obejde escalade a nastoupí.

Dez se řídí jeho příkladem. „Bydlím v Tremaine. Díkes za svezení.“

Vincent Guerrero má na sobě běžný černý oblek a kravatu s šikmými proužky a na očích nepostradatelné sluneční brýle.

Zařadí se do pouličního provozu. Míří k mezinárodnímu sídlu společnosti Triton Expediters, které se nenachází v samotném Los Angeles, ale na území Hawthornu. Jízda trvá čtyřicet minut a Guerrero během ní neřekne ani slovo. Hlavní budova v areálu společnosti vypadá jako vytesaná z jednoho kusu pískovce o výšce sedmi pater. Stojí uprostřed prostranství s dalšími pětadvaceti budovami, tvořícími centrum nadnárodní korporace.

Podzemní garáž je opatřená důkladným bezpečnostním systémem a Dez zaznamenává únikové cesty i všemožné způsoby, jak se dostat dovnitř.

Guerrero zaparkuje na stání se jménem GUERRERO, nastříkaném přes šablonu. Vypne motor. Odepne si bezpečnostní pás. Ale z vozu nevystoupí.

Dez čeká, usmívá se.

Guerrero mu věnuje chladný pohled, doplněný leteckými brýlemi a vojenským knírem. Obojí nosí jako policejní ochranný štít proti demonstrantům. Ucedí: „Jestli zjistím, že jste měl s těma krysama cokoli společnýho, nechám vás odkráglovat a vaši mrtvolu pohodit v Imperial Valley. Je to jasný?“

Dez odpoví: „Ano.“

Guerrero na něj upřeně zírá skrz letecké brýle. Dez nehne ani brvou.

Guerrero nepřestává civět. Dez se nepřestává usmívat.

Motor cvaká a ochlazuje se.

Dez prolomí mlčení: „Smím něco říct?“

Guerrero přikývne.

„Vychovali mě jezuiti. Jestli se mě pokoušíte zastrašit, znám pár jeptišek, který vám milerád představím.“

Guerrero otevře dveře a vystoupí.

Stejně tak Dez.

Guerrero má pouzdro s průkazem totožnosti, který ho identifikuje jako velitele ochranky Triton Expediters. Průkaz je magnetický a vpustí je do osobního výtahu. Šéf ochranky uvnitř pronese: „Guerrero. Sedmé patro.“

Jeho obličej se objeví na monitoru vpravo ode dveří, které se se sykotem zasunou.

Table of Contents

PŘEDMLUVA

1

2

3

4

5

6

7