Obsah

- CO SE PŘIHODILO DOPOSUD...

- KAPITOLA 1

- KAPITOLA 2

- KAPITOLA 3

- KAPITOLA 4

- KAPITOLA 5

- KAPITOLA 6

- KAPITOLA 7

- KAPITOLA 8

- KAPITOLA 9

- KAPITOLA 10

- KAPITOLA 11

- KAPITOLA 12

- KAPITOLA 13

- KAPITOLA 14

- KAPITOLA 15

- KAPITOLA 16

- KAPITOLA 17

- KAPITOLA 18

- KAPITOLA 19

- KAPITOLA 20

- KAPITOLA 21

- KAPITOLA 22

- KAPITOLA 23

- KAPITOLA 24

- KAPITOLA 25

- KAPITOLA 26

- EPILOG

- PODĚKOVÁNÍ

- Kevin Hearne

Papír a krev

Přeložila Julie Nováková

Copyright ©2021 by Kevin Hearne

All Rights Reserved

Copyright ©2022 for the Czech translation by Julie Nováková

Copyright © 2022 2022 for Jacket design and illustration: Inkymole/Sarah J. Coleman

Art direction: David G. Stevenson

Copyright ©2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-8620-4

Věnováno Australanům

CO SE PŘIHODILO DOPOSUD...

V Inkoustu a pečeti jsme se seznámili s Alem MacBharraisem, stárnoucím pečetníkem, který by rád vycvičil učně schopného převzít jeho oblast působnosti, aby se sám mohl odebrat do důchodu, ale jeho učedníci mají nelibý zvyk předčasně umírat. Už šest jich zemřelo za podivných okolností. Když je ve svém glasgowském bytě nalezen mrtev jeho sedmý učedník, Gordie, Al tam objeví šotka uvězněného v jednom z pokojů.

Než šotek uprchne, prozradí Alovi, že Gordie pašoval Fae a dodával je - včetně jedné skřítky - jakémusi neznámému kupci. Al v Gordieho věcech objeví poznámku, že šotek měl být kupci doručen v osm hodin v přístavišti - a je rozhodnut přijít věci na kloub. Vyklidí Gordieho byt - odnese veškeré inkousty a papíry, notebook a telefon a také klec, z níž unikl šotek; skřítčí klec je nucen nechat na místě. Zamíří za hackerem říkajícím si Saxon Codpiece, aby se dozvěděl, co se dá zjistit z Gordieho počítače. Ukáže se, že Gordie komusi v uplynulých měsících prodal šest Faí a za každou dostal pár set tisíc liber.

Když se Al vrátí do své tiskárny, najde tam uprchlého šotka, který si nechá říkat Buck Foi. Ten mu prozradí, že byl do lidského světa vylákán falešným příslibem práce od Clíodhny, bohyně z lidu Tuatha Dé Danann a královny bánší. Al mu nabídne skutečné zaměstnání - stát se jeho osobním pomocníkem. Buck jeho nabídku přijme. Společně zamíří do loděnice, aby se tan setkali s tím, kdo ho měl koupit.

Namísto neznámého kupce říkajícího si Bastille se tam ovšem střetnou se třemi Faemi, které je napadnou. Alovi s Buckem se podaří uniknout, ovšem ne bez četných zranění.

Al o smrti svého učedníka a obchodu s Faemi informuje čtveřici dalších pečetníků - Eliho, Diega, Mei-ling a Shu-huu. Alovy novinky je rozzuří, ale pokusí se mu pomoci v pátrání po neznámém zloduchovi. Al také zpraví Koriandra, Nejvyššího posla bohyně Brighid, že někdo obchoduje s Faemi.

Koriandr Alovi naznačí, že by se měl připravit na návštěvu Brighid v dohledné době.

Když k setkání skutečně dojde, Brighid prozkoumá Alovu auru a prozradí mu, že v sobě nese nejen kletbu, o níž už věděl, ale ještě jednu navíc... První kletba způsobuje, že pokud si s někým vymění příliš mnoho slov, daný člověk ho začne strašlivě nenávidět. Kvůli ní přišel o rodinu a s lidmi, s nimiž si chce udržet přátelský vztah, komunikuje pouze přes mobilní aplikaci na převod textu na řeč.

Druhá kletba je však nenápadnější a daleko nebezpečnější. Vyčká zhruba rok a pak v něčem, co vypadá jako podivná nehoda, zabije kohokoli v Alových službách. Sedm Alových učedníků bylo tedy nepřímo zavražděno - a on o tom nevěděl. Znamená to také, že kletbou je nyní ohrožen i Buck Foi.

Díky pár novým vodítkům a hackerským schopnostem Saxona Codpiece se Alovi povede zjistit, že pod aliasem Bastille se skrývá Simon Hatcher, agent CIA žijící v Restonu v americké Virginii. Zamíří tam společně s Buckem a Elim a společně mimo jiné zjistí, že salsa má na šotky halucinogenní účinky.

Vyslechnutím Hatchera zjistí, že za pašováním Faí do lidského světa skutečně stojí Clíodhna a od Hatchera chtěla, aby učinil Fae odolné vůči železu. Podrobil je pokusům, které změnily a narušily jejich těla a mysli. Teď už Al a Buck vědí, co a proč se stalo, i když ne jak a kde. Vrátí se do Skotska a najmou si přízračného ohaře, aby vyčenichal skřítku, kterou Gordie prodal krátce před Buckem. V čarodějnické dodávce Alovy manažerky a účetní Nadii následují ohaře až k tajné podzemní laboratoři v kopcích nad vesničkou východně od Stirlingu.

Skřítka Prvosenka je varuje před nebezpečím a před tím, že Fae po pokusech zešílely. Al s Nadiou a Buckem se střetnou s upravenými Faemi a nakonec i šíleným vědcem za experimenty. Na Clíodhnu však Al nedosáhne a není schopen ji potrestat. Musí se spokojit s tím, že zhatil její plány a přiměl ji skončit s pašováním. Prvosenku pošle na Taiwan, aby se tam v péči tamní pečetnice Mei-ling zotavila.

Aby oslavili vítězství, Al, Buck a Nadia nasednou do čarodějnické dodávky, aby štípli sud whisky z Highlands a nalahvovali ji pod značkou Prvotřídní uloupené destiláty Bucka Foie.

KAPITOLA 1

Volání od protinožců

Když máte někomu sdělit, že možná brzy umře, je dobrý nápad mu napřed koupit whisky. Té si může loknout nebo vám ji třeba chrstnout do tváře - a tak či tak se mu udělá o trochu líp. Základní slušnost.

Buck Foi nejspíš zvažoval, že po mně mrští svou sklenkou - užuž pohnul rukou, aby to udělal - ale pak si to rozmyslel a radši ji kopl do sebe. Nedělní večer se chýlil ke konci. Snad mu to alespoň pomůže usnout.

,,Jak dlouho jsi o tom věděl?!“ dožadoval se šotek. Měl na sobě novou vestu s nenápadným vzorem v černé na černé, což mne pobavilo. Nikdy by to nepřipustil, ale byl jsem přesvědčen, že se snaží udělat dojem na mou manažerku Nadiu, nebo přinejmenším ona udělala dojem na něj a on přejal její módní přesvědčení, že všechny barvy jsou skvělé za předpokladu, že jsou to odstíny černé. Oficiálně si ovšem Buck vestu pořídil, aby měl něco vhodného na sebe do glasgowské Nekropole, kam jsme toho rána zamířili na pěknou gothickou procházku, zatímco se z nedaleké katedrály ozývaly zvuky varhan. Nekropole sestávala ze sedmatřiceti akrů města mrtvých na kopci posetém hrobkami a zvětralými náhrobními kameny připomínajícími životy úspěšných viktoriánů. To místo vyzařovalo důstojnost, ze které měl člověk pocit, že se sluší se tam patřičně vyšňořit. Aniž jsem jí sám kráčel, naučil jsem Bucka projít klikatou Starou cestu skrytou v trávě mezi hroby. Tou se mohl dostat do Tír na nÓgu, kdyby to někdy potřeboval. Už věděl, kudy vede Stará cesta v Kelvingrovu, ale ještě ne tato nebo ta na Virginia Court.

Teď jsem Buckovi odpověděl pomocí své aplikace na převod textu na řeč - té lepší na notebooku, která alespoň uměla skotský přízvuk, byť edinburgský místo glasgowského. [Brighid mi o kletbě pověděla záhy poté, co ses upsal do mých služeb. Tehdy jsme měli naléhavější věci na práci - bohyni pokoušející se nás zabít, šíleného lidožravého leprikóna a tak vůbec - a tak jsem čekal na vhodnější chvíli.]

Šotek se přemístil na kuchyňský ostrůvek vedle mého notebooku a zašermoval mi růžovým ukazováčkem před obličejem. Měřil jen dvě stopy, a tak rád stával na ostrůvku nebo lince a hleděl na mě spatra, když měl na srdci něco důležitého. ,,To bylo už před pár měsícema, starouši!“

[Ano, ale chtěl jsem, aby sis užil nalahvování a rozdání Prvotřídních uloupených destilátů Bucka Foie. Alespoň chvíli klidu a štěstí, kterou by sis mohl užít a mít na co vzpomínat, než tě zastihne tahle rána. Nebylo skvělé rozdat všechnu tu whisky na dvoře Faí?]

,,Jo, to byla švanda.“ Na okamžik se uvolnil, když na to zavzpomínal: dvě stovky lahví desetileté whisky z vlastnoručně ukradeného sudu z Highlands, které osobně rozdal vílám a Tuathům. ,,Víš, MacBharraisi, že rovnou na místě začali skládat písničky na moji počest? Teda, upřímně, aspoň z půlky víc vyli než zpívali, protože moje whiska spustila obrovskou opileckou vřavu, ale stejně - zpívali o mně. Nejsem sice ještě žádnej slavnej hrdina jako Holga Hromoprdlá, ale i tak to bylo dobrý, a myslím, že mám dobrou šanci se jím stát, pokud napřed neumřu.“

Poslední dvě slova na mě takřka zakřičel a na vestě mi přistála sprška slin.

Odtáhl jsem se víc, než bych býval ještě před pár lety. Všichni ale měli ještě v živé paměti pandemii koronaviru, i když se nevědělo nic o tom, že by šotci dokázali přenášet viry na člověka.

[Rád bych, aby ses jím stal, to mi tedy věř. A to nejen proto, že mi na tobě záleží. Pokud se dokážu zbavit kleteb, budu moci mluvit bez použití aplikace. Budu moci s lidmi - nebo třeba šotky - mluvit víc než pár dnů nebo týdnů, aniž by mě pak začali ze srdce nenávidět. Znovu bych mohl vidět rodinu. A konečně bych mohl vycvičit učně, který by mě zastoupil, až odejdu na odpočinek. Učně, kterého nepostihne náhlá smrtelná nehoda, což teď patrně hrozí tobě.]

,,No tak. Musí bejt způsob, jak se tomu vyhnout, no ne?“

[Určitě alespoň několik.]

,,Kolik je těchhle několik?“

[Myslím, že víc než dva, ale méně než půltucet.]

,,Takže tři až pět, jo. Vysyp to, starouši.“

[Prvním je moje smrt. Abych přiznal, to je můj nejméně oblíbený způsob.]

,,To chápu.“

[Druhým je smrt osoby, která na mě seslala tu kletbu. To se mi zamlouvá daleko víc, ale bohužel nevím, kdo to udělal. Brighid se domnívá, že by to mohl být někdo božských schopností, takže i pokud to zjistíme, možná ho nebudeme schopni sprovodit ze světa.]

,,To je pěkně blbý, asi jak diskuze na internetu.“

[Třetím způsobem je, že odejdeš z mých služeb - zrušíme úmluvu. To ale má svá rizika.]

,,Jako třeba?“

[Třeba že kletba by stále mohla fungovat, když už jsi byl vystaven mé přítomnosti. Není možnost to předem zjistit. Kromě toho, pokud tě propustím ze svých služeb, budeš se muset vrátit do říše Faí, dokud nebudeš mít další úmluvu vázající tě zůstat v našem světě. Nejsem si jistý, že by se povedlo ti nějakou zajistit. Žádný z dalších pečetníků nemá zájem o služby šotka.]

,,Hej, to chvilku počkej. Je mi jasný, že ten z Filadelfie - Eli, že jo? - nemá zájem, to dal docela jasně najevo. A taky nechal svýho psa, aby se snažil mě obskočit, zatímco jsem byl bezvědomej, a vyfotil si to. Co ti ostatní?“

[Diego je velice pohledný a nelíbilo by se mu, kdyby od toho něco odvádělo pozornost. Zvláštním způsobem lidi přitahuje a nenechá si to nikým narušit. Shu-hua se vyhýbá společnosti mužů a Mei-ling je tak stará, že mě jako šedesátníka pokládá za příliš mladého a zbrklého. Takže ne. Jsem jediný dost šílený na to, abych vzal do služeb šotka.]

Když to, jaký jsem šílenec, zaznělo takhle nahlas, uštědřilo mi to nečekanou ránu - nebo spíš strhlo obvazy z ran, které se ještě nestačily zhojit. Nedalo se popřít, že mi trvalo příliš dlouho odhalit povahu svých kleteb.

To, že poslední učedník mi přímo pod nosem provozoval zločinný obchod, věci také nepomáhalo. Byl jsem dost starý na to, abych si uměl udělat v životě pořádek, ale zjevně se mi to nedařilo.

,,Tak to je všecko?“ chtěl vědět Buck. ,,Jinak jsem nahranej jak gramofonová deska?“

Neodolal jsem drobnému popíchnutí.

[Ještě je tu čtvrtá možnost - tedy že zemřeš na něco zcela nesouvisejícího s kletbou. Pak už s ní nemusíš mít žádné starosti.]

,,Ha ha.“ Zavrtěl hlavou a pohlédl na mě přivřenýma očima. ,,Fakt vtipný. O mojí pomstě za tohle se bude psát, MacBharraisi. Zapíše se do hysterickýho análu a bude se šeptat malejm prckům jako varování-“

[Myslím, že jsi měl na mysli historické anály. Je v tom docela podstatný rozdíl.]

,,Nepřerušuj mě! Myslel jsem hysterickej anál!“

[Něco takového ani neexistuje.]

,,To by teda mělo! Přijmeš mě do služeb a o dva měsíce pozdějc mi laskavě prozradíš, že natáhnu brka jak nadrženej páv?! Když nic jinýho, tak tohle svinstvo setsakra patří do análu, a pěkně hysterickýho!“

[Dobrá. Soustřeďme se ale teď na řešení problému, ano?]

,,Mám za to, žes právě řekl, že ho nemůžem vyřešit žádným způsobem, kterej by se líbil oběma.“

[Máme tak rok na to, abychom pracovali na jeho nalezení. Každý učedník u mě vydržel alespoň rok, než jej postihla nehoda. Pokud zjistíme, kdo na mě kletbu seslal, snad najdeme řešení.]

,,Jak dlouho žes už s tou kletbou žil? Jedenáct let? Co tě vede k přesvědčení, že zrovna teď máš šanci se jí zbavit?“

[Řekněme, že mám větší motivaci. Neuvědomil jsem si, že na mně spočívá i druhá kletba zabíjející mé učně, než ji odhalila Brighid. Dokud jsem měl za to, že prokletím trpím jenom já sám, dokázal jsem s tím žít. Jsem Skot. Teď je to jiné. Chci pomstít své učně - nebo přinejmenším zajistit nějakou spravedlnost. A zachránit tebe.]

Šotek svěsil ramena a povzdechl si.

,,Bohové, dal bych si pivo. Dáš si taky?“

Přikývl jsem a on seskočil z ostrůvku a zmizel mi z očí. Vzápětí se ale otevřely dveře ledničky, Buck hbitě vyskočil a popadl džbánek kradeného piva.

Pár dalších skoků po kuchyni a hned nato před námi stály dva půllitry.

Buck se postavil na židli vedle té mojí a oběma rukama popadl sklenici. Ta byla bezmála z půlky tak vysoká jako on.

,,Tak jo. Oslň mě svejma teoriema.“

[Zamyslíme-li se nad panteony známými svými kletbami, jsou tu třeba Olympané a egyptští bohové. Oba panteony prosluly proklínáním smrtelníků a oba náhodou jsou v mém pečetnickém teritoriu. Nepochybně jsem si tam nadělal nepřátele čistě svou prací.]

,,Ale ty maj voba kolik, patnáct bohů nebo ještě víc?“

[Mnohem víc.]

,,Z toho jednomu celkem vystřízliví. Ale tohlecto by mělo pomoct.“ Buck prakticky jedním lokem vypil půl sklenice.

[Pak tu jsou pekelníci. Ti mají v kletbách docela zálibu.]

,,Co jsou zač?“

[Je to zastřešující termín pro démony v rozličných peklech.]

,,Proč by tě chtěli proklínat?“

[Za život jsem jich už pár zabil. Možná měli přátele... pokud démoni mají přátele. Tím si nejsem tak docela jistý.]

,,A to je všecko?“

[Zdaleka ne. Možná jsem jednoduše část vedlejších škod. Někdo mohl mít vztek na Brighid a zjistit, že ji nedokáže proklít přímo, a tak uškodili mně, aby uškodili jí. Nebo je to odplata za nějakou urážku, které jsem se dopustil v mládí vůči nějakému úplně jinému panteonu, a jen se mi zdá, že tam není souvislost, protože bohové mají víc než dost trpělivosti.]

,,Počkej, takže by to mohl bejt kdokoliv? To jsi to moc nezúžil, ne?“

[No, nejspíš to nebyl žádný smrtelník.]

,,Ale stejně, MacBharraisi. Stejně. Ty mi tady fakt říkáš, že pole možností je široce vodevřený a naprosto šílený, jako tvoje máti.“

Než jsem dokázal přijít na vhodnou repliku na jeho nevhodný žertík, zazvonil mi telefon, což znamenalo, že ho nejspíš budu muset zvednout. Nastavil jsem ho tak, aby zvonil jen při volání hrstky známých čísel v mých kontaktech. Hovory z neznámých čísel automaticky šly do hlasové schránky. Současně ale kdokoli, kdo mě znal, věděl, že textová zpráva nebo e-mail jsou daleko lepším řešením, neboť přílišné vystavení mému hlasu mohlo spustit kletbu a ukončit náš vztah. Byl jsem proto víc než trochu zvědavý, když jsem telefon vytáhl a podíval se, kdo volá.

Chen Ya-ping, stálo na obrazovce. Zprvu jsem si nedokázal vybavit, kdo to proboha je a proč mi může volat, ale vzápětí mi to došlo.

[Někam se asi na čtvrt hodiny vytrať,] napsal jsem rychle Buckovi. [Musím to vzít.]

Beze slova se přemístil a já hovor přijal.

,,MacBharrais.“

,,Pane MacBharraisi, jsem moc ráda, že vás slyším,“ ozval se hlas mladé ženy s australským přízvukem. ,,Tady Ya-ping. Učednice mistryně Lin.“

Měl jsem plno otázek, například proč mi vůbec volá Shu-huina učednice z Melbourne, ale chtěl jsem hovor omezit na nutné minimum, abych umenšil riziko spuštění kletby, a tak jsem jen řekl:

,,Jak mohu pomoci?“

Zatím nikdy jsme spolu nemluvili a její číslo jsem měl uložené jen pro případ nouze. Kdykoli k některému z pečetníků nastoupil někdo do učení, dostali jsme pro všechny případy číslo na učně a on nebo ona na nás. Doufal jsem, že Ya-ping chce jen překvapit Shu-huu dárkem k narozeninám nebo něco takového a já jí budu moci za volání kvůli takové prkotině patřičně vyčinit.

,,Nevolala bych, kdyby to nebylo vážné,“ začala.

Sakryš.

,,Ano?“ pobídl jsem ji.

,,Mistryně Lin se pohřešuje.“

,,Kdy?“

,,Odešla z domova v pátek odpoledne. Teď je tu pondělí, šest ráno. Je tu o devět hodin víc než v Glasgow.“

,,Proč ale voláš mně? We Meil-ling je v Taipei, mnohem blíž.“

,,Ta také zmizela. Jí jsem volala jako první.“

,,Co se u vás děje?“

,,No, je tu teď léto, a jak se tu v létě stává, všude možně hoří.“

,,Vím; požáry představují problém.“

,,Ano. Tím to víceméně začalo. Jenže mistryně Lin si uvědomila, že menší část požárů byla založena... návštěvníky z jiných říší. S jedním z nich v Modrých horách dokonce z Tasmánie přijel bojovat samotný Železný druid.“

To znělo jako pořádný problém. ,,Ona tam vyrazila s Železným druidem?“

Druid přitahoval potíže zrovna jako limonáda vosy. Smrtelník, který si dokáže prodloužit život na víc než dva tisíce let, sice spoustu problémů prostě přežije, ale zase si získá nesmrtelné nepřátele a s nimi i takové překážky, jaké se do cesty běžným smrtelníkům nepostaví.

,,Ne. Jen se doslechla od Koriandra, že přijel na pevninu. Domnívala se ale, že by se tu mohlo vyskytnout víc zdrojů potíží než jen ten, se kterým si to přišel vyřídit Železný druid - nebo že jistí návštěvníci by mohli přitáhnout další nezvané návštěvy. Proto vyrazila do údolí Yarra, aby prověřila narušení ve svých teritoriálních ochranných zaklínadlech. Slíbila, že se ozve dvakrát denně, ale od té doby ani slovo.“

,,Odešla v pátek, neozvala se, a není možné se spojit ani s Mei-ling?“

,,Ne - tedy až teď... I ona zmizela. Nejdřív jsem zavolala jí a ona potvrdila, že je na cestě, ale od té doby se už neozvala a nebere mi to.“

,,Co její učednice?“

,,Nemůžu se dovolat ani Hsin-yi. A obávám se, že přítelkyně mistryně Lin se také za ní vydala. Ani ona se nevrátila.“

,,Její přítelkyně? Připomeň mi ji, prosím.“

,,Jmenuje se Sarasvati Ramamurthy. Říká si Sara. Dělá v IT v Melbourne, ale v posledních třech letech se věnovala i neoficiální práci pro mistryni Lin.“

,,Máš na mysli, že je hackerka.“

,,Ano. A hluboce miluje mistryni Lin.“

,,Ztratili se tedy čtyři lidé. To nezní dobře. Zkusím zavolat pár lidem a ozvu se ti nazpátek. Máš aplikaci Signal?“

,,Ne, mám na zprávy jinou aplikaci.“

,,Signal je šifrovaný a my pečetníci ho používáme mezi sebou. Tak si ho rovnou stáhni. Od téhle chvíle tě budu kontaktovat přes něj. Ozvu se, jakmile to půjde, pravděpodobně z jiného čísla. Použiji náhradní anonymní telefon. Tenhle si s sebou nemohu vzít do Austrálie, protože by někdo mohl začít klást nepříjemné otázky.“

,,Dobře. Děkuji, pane MacBharraisi.“

V první řadě mě zajímalo, jestli jsem skutečně mluvil s Chen Ya-ping. Skutečně to mohla být ona a mluvit pravdu, nebo mohlo jít o past, která už spolkla dva pečetníky a dost možná ještě dvě další osoby.

Věděl jsem, že Shu-hua pochází ze třetí nebo čtvrté generace imigrantů do Austrálie a Ya-ping stejně tak, takže přinejmenším její australský přízvuk by odpovídal. Ale to pořád ještě neznamenalo, že mi skutečně volala ona.

Otevřel jsem Signal a napsal zprávu Shu-hue: Ozvi se mně a své učednici, prosím.

Pak Mei-ling: Jsi v pořádku? Dělám si starost o Shu-huu a její učednice říká, že se s tebou nemůže nijak spojit.

Potom oběma americkým pečetníkům, Elimu Robicheauxovi ve Filadelfii a Diegu Salazarovi v Chattanooze: Shu-huina učednice Ya-ping říká, že Shu-hua předevčírem zmizela. Mei-ling se neozývá. Nevíte o tom něco?

Eli odpověděl okamžitě: WTF. Netuším nic.

Vzápětí se ozval i Diego: Vím jen, že Santa Muerte se poslední dobou zdá nadmíru spokojená, a to by nám všem mělo dělat starosti.

Elimu jsem odpověděl: Zavoláš, prosím, Ya-ping a zeptáš se jí, co se děje? Rád bych věděl, jestli ti řekne totéž co mně. Nemohu si být jistý, že jsem skutečně hovořil s Ya-ping. Pokud se něco stalo Shu-hue, mohlo se totéž přihodit i Ya-ping.

Na to Eli odepsal: Fajn, Ale, rovnou ti ale říkám, že není šance, abych se kvůli tomu vydával do Austrálie.

Chápu. Chci jen zjistit, jestli jde o past, nebo skutečný popis situace.

Jasně. Chvilku počkej, napsal.

Z důslednosti jsem zkontroloval pracovní e-mail, abych si ověřil, jestli tam něco nepřistálo po páteční zavíračce. Snažil jsem se pracovnímu e-mailu o víkendech vyhýbat, takže by bylo pochopitelné, kdyby-

Ano. Čekal mě tam stručný e-mail od Mei-ling z páteční noci - což by bylo časné ráno na Taiwanu. Byl popisný a nezdál se nijak naléhavý. Nevěděl jsem ale, jestli by Mei-ling v psané konverzaci vůbec kdy něco označila za naléhavé. Pokud něco hořelo, mívala tendenci napřed se tomu věnovat a pak jen ohlásit, že se o to postarala, pokud se o tom vůbec zmínila.

***

Ale,

jedu do Melbourne ověřit možný problém se Shu-huou. Hsin-yi jede se mnou.

Mei-ling

***

Bylo ovšem neobvyklé, že mě Mei-ling vůbec informovala o svém pohybu. Každý z pětice pečetníků operoval ve svém teritoriu nezávisle na ostatních a cestoval, kam bylo potřeba. Už skutečnost, že cítila potřebu mi dát vědět, naznačovala, že věc považovala za hodnou mé pozornosti. Fakt, že s sebou vzala i učednici, byl pro mě matoucí; netušil jsem, jestli ji vzala proto, že věc považovala za přiměřeně bezpečnou, nebo naopak usoudila, že bude potřebovat veškerou možnou pomoc.

Vyrušilo mě zaklepání na dveře.

Vyhlédl jsem kukátkem na chodbu. Nikdo tam nebyl - počkat. Stál tam Buck.

O pár kroků ustoupil, aby se mi dostal do zorného pole. V maličké ruce držel papírovou tašku s nákupem a široce se křenil v úsměvu tak zářivém, že mě z něj skoro rozbolely oči.

Otevřel jsem dveře a tázavě se na něj zadíval, obočí zdvižené. Kývl jsem hlavou k tašce.

,,Můžu dál? Copak, přeležel sis krk?“

Ukázal jsem na tašku.

,,Co, tohlecto? Samý dobrý vína a sejry osvobozený z kuchyně místní libový restaurace, kam se kapitalisti choděj nacpat a chechtat se spolu tomu, jak vykořisťujou dělnický třídy. Dal by sis kus pěkně vyzrálýho čedaru jako noční svačinku?“

Prsty se mi rozběhly po displeji telefonu k uloženému a často používanému slovnímu spojení v aplikaci na převod textu na řeč, která bohužel na rozdíl od té na počítači měla jen generický britský přízvuk. [Zatraceně, Bucku.]

,,Co? Tak možná kus dobrýho španělskýho sejra. Mám tu Cabrales, Manchego a taky-“

[To nedokážeš strávit patnáct minut, aniž bys něco ukradl?]

,,Rád bych věděl, proč bych měl takhle plejtvat časem,“ ohradil se. Odstrčil mě, aby prošel, a vyskočil na kuchyňský ostrůvek i s ukořistěnými lahůdkami. Skok do výšky zvládal vskutku obdivuhodně. ,,Kdo si hraje, nezlobí, ne?“

[Tomuhle říkáš nezlobení? Příště prosím ne.]

,,Škoda. Tak co je zač ten problém?“

[Australská pečetnice má zřejmě potíže. Pokouším se to teď nezávisle ověřit.]

,,Je to něco, co by nám mělo dělat vrásky?“

[Ano.]

Buck se zarazil s bločkem sýra v pravé ruce.

,,Zeptám se jináč: je to něco, s čím bysme měli něco {dělat?“

[Ano. Možná budeme muset do Austrálie.]

,,Kde že to je? Jedinej případ, kdy jsem opustil Spojený království, byl ten náš vejlet do Filadelfie, kde jsem se sjel salsou.“

[Je na opačné polokouli. A mají tam obří pavouky, velké skoro jako ty.]

,,Teď si ze mě děláš srandu.“

[Je to pravda.]

,,Maj tam pavouky velký jako já a lidi tam dobrovolně žijou?“

[Ano. A poslední dobou tam skoro pořád hoří.]

,,Proč tam musíme jet zrovna my?“

[Může to být past. A já na rozdíl od ostatních pečetníků nemám rodinu, která by si o mě dělala starosti.] Syn Dougal se mnou nepromluvil už jedenáct let vinou kletby, kterou na mě někdo seslal. Netoužil jsem po ničem víc než abych si s ním mohl znovu popovídat, aniž by ho to uvrhlo do nezvladatelného záchvatu zuřivosti. Jen prohodit pár slov o počasí, úplně o ničem - to by pro mě teď byla ta nejcennější věc na světě.

,,Tak to snadno napravíme. Já bych tu na tebe moh' počkat a dělat si starosti. Co na to říkáš, starouši?“

[No tak, Bucku, copak legendárního šotka jako ty zastaví pár požárů a pavouků?]

,,Ještě nejsem legendární!“

[Tohle ti pomůže se jím stát, nebo ne?]

Uhnul jsem před hozeným bločkem sýra.

,,Víš, co seš? Seš úplně jako ten zadejchanej vesmírnej parchant v tý komický helmě, kterej nikdy nedodrží slovo. Jak že se jmenuje? Dark Vaper?“

[Skoro. Ale já držím slovo. Hned zpočátku jsem ti řekl, že služba u mě bude občas nebezpečná. Stojí to i v naší úmluvě.]

,,Nestojí tam nic o plamenech a pavoucích.“

[Stojí tam nebezpečí, mnohá a rozličná.]

,,Zatraceně, MacBharraisi!“

Od dalšího hartusení Bucka odvedlo zapípání mého telefonu. Psal mi Eli. Mluvil s Ya-ping a slyšel od ní totéž co předtím já. Mei-ling, její učednici ani Shu-hue se nedovolal. Šlo to rovnou do hlasové schránky, napsal.

Mohly by ještě spát - v Austrálii bylo pořád brzy ráno. Mohly se věnovat ranní hygieně v nějakém australském hotelu. Mohla tu být celá řada důvodů, proč nezvedaly telefon. Ještě to nemuselo znamenat, že jsou mrtvé. Ale znamenalo to, že bych se tam měl vydat a prověřit to.

[Zabal si svůj nejlepší ohnivzdorný oblek, Bucku,] řekl jsem šotkovi. [A něco na obranu proti pavoukům. Namíříme si to do Melbourne.]

KAPITOLA 2

Pozdější působení

Do Austrálie jsme měli v plánu odcestovat přes Tír na nÓg s faím doprovodem, ale abych nám ho zajistil, musel jsem napřed do Gin71, baru ve čtvrti Merchant City, ještě než pro dnešek zavře. V neděli ale míval otevřeno do půlnoci, a tak mi ještě pár hodin zbývalo. Nebylo ale času nazbyt. Potřeboval jsem si vyzvednout pečeti v kanceláři a dát vědět pár lidem, že budeme pryč.

Zatímco jsem kráčel z domova do kanceláře na High Street, odeslal jsem tři zprávy. První Heather MacEwanové, barmance v Gin71, jejíž skutečné jméno znělo Harrowbean a která mi mohla zařídit rychlý přechod do Austrálie přes říši Faí. Další zpráva byla určená mé recepční, Gladys, kterou-nic-nepřekvapí. Té jsem dal vědět, že pracovně na pár dní odjíždím do Austrálie a ať jakékoli schůzky přeloží na příští týden. Jako třetí jsem napsal své obchodní manažerce Nadie - s tím, že do doby, než se vrátím, vede obchod, a že se jí pak ozvu z jiného telefonního čísla, aby se se mnou mohla spojit.

Kupodivu mi jako první odepsala recepční.

Víte, pane MacBharraisi, že jsem v Austrálii nikdy nebyla? Myslím, že by mě tam nakonec něco mohlo překvapit.

Vy chcete jet s námi?

Ale kdepak, zařídím si cestu po vlastní ose, děkuji.

Tento týden? Takže i vy budete pryč?

Mám našetřenou spoustu dovolené, pane. A všem těm, kdo s vámi mají schůzku, mohu bez odkladu napsat e-mail a postarat se o všechno online.

Dobrá. Nadia si bez vás poradí.

Jakmile jsem zprávu dopsal, ozvala se Nadia.

Žádný starosti, šéfe. Gladys, kterou-nic-nepřekvapí, se postará, aby všechno běželo jako po másle.

Gladys tam nebude, promiň.

Cože? Děláš si srandu?

Ne. Vybírá si dovolenou.

Odkdy? Krom toho, že ti dělám účetní a obchodní manažerku, se navíc taky starám o řízení lidskejch zdrojů, a nikdo mi o tom nic neřekl.

Oznámila mi to před půl minutou.

Nastala zlověstná prodleva, než dorazila odpověď.

Ale? Vzpomínáš si na ty samozvaný coloradský jogíny, co nastavovali prdele slunci, prý kvůli lepšímu zdraví?

Povzdechl jsem si. Buckovi to samozřejmě neuniklo. ,,Nadia ti začíná zatápět, co?“ Přikývl jsem a on se uchechtl. ,,Tohle bude epický.“

Jo, odpověděl jsem jí. A očekávám nějaké nepěkné přirovnání.

Nejseš to ty, Ale, jsem to já. Chci, aby sis představil hladkou veganskou jogínskou prdel, která dostává kopec vlákniny a špenátovejch smoothie. Superzdravou zadnici, fantastickou, s pěkně elastickou dírou. Potom jednoho dne, bez varování, na ni začne pražit slunce, dokud není rudá a plná boláků a neječí PROČ, PROBOHA, PROČ? To jsem já. Jsem ta ječící prdel, Ale, protože přesně tohlecto se děje, když na mě takhle vyvalíš nějaký překvapení. Nemůžu uvěřit, že bys mi tohle udělal bez jedinýho varování nebo jinýho projevu slušnosti.

Pobaveně jsem zamručel. Bucka tohle pobaví. Nedávno jsem ti zvedl plat ještě víc, než o kolik sis řekla. To ode mě bylo docela slušné.

Zatraceně. To máš pravdu.

Gladys, kterou-nic-nepřekvapí, posune schůzky na další týden. Budeš se muset postarat jen o náhodné nové zákazníky, dodávky materiálu a vyzvednutí hotových objednávek.

Oukej. Tak já budu zas zdravá prdel. Ale pokus se v Austrálii nepouštět do ničeho, kvůli čemu bych musela jet zachraňovat tu tvoji.

Díky, Nadio.

Buck se rozchechtal Nadiinu přirovnání, když jsem se s ním o ně podělil, ale pak na mě měl kopec otázek o józe, na které jsem mu nedokázal odpovědět. Když jsme dorazili k MacBharraisově tiskárně a knihařství, zamířili jsme rovnou nahoru do mé kanceláře. Buck vrhl toužebný pohled na whisky na konferenčním stolku, ale připomněl jsem mu, že už měl panáka i pivo a určitě cítil jejich účinky.

[Jen tu počkej. Pospíším si. V Gin71 si můžeš dát pití, pokud budeme muset počkat na Koriandra.]

,,Tak to jo, to je na jistotu. Koriandr je moc nóbl, než aby pospíchal.“

Ačkoli měl Buck nepochybně pravdu, že byl Koriandr nóbl, nebyl to důvod, proč nás někdy nechával čekat. Brighidin Nejvyšší posel měl povoleno volně cestovat mezi světy, a tak v případě nouze i doprovázel pečetníky z jednoho koutu Země na druhý. Výjimečné postavení také kladlo obrovské nároky na jeho vytíženost; těžko jste ho mohli zastihnout při nicnedělání.

První věc, co jsem v kanceláři učinil, bylo vybalit a dát nabíjet nový smartphone s předplaceným kreditem. Do kapsy jsem vložil přenosnou powerbanku, aby se i po cestě mohl dál nabíjet. V zásuvkách jsem přesně pro situace jako tato měl několik telefonů a nabíječek. Možnost využívat v nouzi říši Fae jako zkratku pro přesuny v našem světě byla pro pečetníka skvělou výhodou, na druhou stranu s sebou ale nesla nebetyčné těžkosti v podobě vysvětlování, jak to, že v jednu chvíli zachytila pozici telefonu věž v Glasgow a o pět minut později v Melbourne. Kdybychom si my pečetníci nedávali pozor, za chvíli by nás vyšetřovaly vojenské a špionážní služby, a to jsme rozhodně nechtěli. V první řadě by se detailně zajímali o naše finance, s čímž byly vždycky potíže. Na každého, kdo u nás zaklepal a začal klást nepříjemné otázky o podivných skocích v zaznamenané poloze telefonu, jsme museli použít pečeti na ovlivnění paměti, a pak jsme museli zařídit smazání záznamů, aby se té záležitosti nechytil nikdo jiný.

Jako první si s tím musela poradit Wu Mei-ling: už chvilku po roce 2000 zajímalo čínskou vládu, jak to, že se její telefon během tří minut přemístil z Taipei do Soulu. My ostatní jsme se z té věci poučili a patřičně se zařídili pro případy cest rychlejších, než je v lidském světě možné. Vytiskl jsem si seznam telefonních čísel k uložení, až nový telefon zapnu na australské půdě. Bylo mezi nimi samozřejmě číslo na Nadiu, ale také na ostatní pečetníky, jejich učně, a pár dalších. To už bylo načase opustit svou ,,oficiální“ kancelář a zamířit do té skutečné, skryté za knihovnou u severní stěny pokoje. Zmáčkl jsem tlačítko pod stolem a knihovna se odsunula.

Za ní ležela moje pečetnická pracovna. Byl to úžasný prostor plný výklenků, lahviček s inkoustem, zkumavek s přísadami, vybavení na vaření inkoustu a papírů.

Popadl jsem balíček předpřipravených bojových pečetí - takových, které dokázaly dočasně zesílit mou výdrž, fyzickou sílu a podobně - a prázdné kartičky a pera s potřebnými inkousty na nakreslení dalších. Rozmístil jsem je do několika z početných vnitřních kapes svého na míru ušitého pláště. Už jsem neměl Pečeť neovladatelné zkázy ani inkoust na přípravu nové a zadoufal jsem, že se neocitnu v situaci, kdy bych ji potřeboval.

Zabalil jsem si také pera a materiály potřebné k sepsání úmluvy na služby přízračného psa. Ten by dokázal najít Shu-huu, alespoň pokud byla naživu - a možná i pokud byla mrtvá -, ale Ya-ping takovou úmluvu ještě napsat nedokázala.

Užuž jsem se chystal popadnout i inkousty na pečeti využívané v čínském pečetnickém systému, ale pak jsem usoudil, že ty bude mít Shu-hua ve své pracovně a budu si je moci vypůjčit tam. Vzal jsem ale svůj oblíbený štětec na kaligrafii.

To celé mi zabralo sotva patnáct minut, ale Bucka jsem našel spícího v jednom ze štědře polstrovaných čalouněných křesílek u konferenčního stolu. Možná si dal dalšího panáka - u něj by mě to nepřekvapilo - ale i bez toho už měl dost na svou velikost a za sebou dlouhý den. Obyčejně už touhle dobou chodíval spát a před sebou jsme nejspíš měli přinejmenším ještě další den, než si bude moci pořádně odpočinout. Zatřásl jsem křeslem, abych ho vzbudil.

,,Cožeee?! Ha? Zatraceně, MacBharraisi, proč netleskneš nebo něco? Nemusíš mě hnedka děsit, že umřu při zemětřesení! Málem jsem se posral strachy.“

Ukázal jsem palcem na dveře; zívl a sklouzl z křesla. Uložil jsem si nový telefon a zkontroloval, že u sebe mám pas i ,,oficiální doklady“. S největší pravděpodobností se nebudeme muset nikde prokazovat, ale kdyby na to došlo, mohly by vyvstat otázky pramenící z chybějícího razítka celní správy. Potom bych potřeboval oficiální doklady - což byla ve skutečnosti trojice pečetí poskytující mi autoritu u toho, komu jsem je ukázal.

Obyčejný telefon jsem pak úmyslně zanechal na stole v kanceláři; tohle sledovací zařízení muselo zůstat v Glasgow. Pobídl jsem Bucka, ať se pohne. Zamručel na mě: ,,Musíme teďka jít do Gin71 pěšky?“

Přikývl jsem a on si povzdechl.

,,Kéž bysme tu měli Nadiinu parádní čarodějnickou dodávku. Whisky a sejra do tlamy Lhurnogovi a to celý - to mi umí zázračně zlepšit náladu.“

Mně se naopak hodilo, že jsme teď neměli možnost použít dodávku. Nadiin bůh, lidožravý Lhurnog - kterého si vymyslela - měl aktuálně tři uctívače, pokud jste započítali Bucka. Nebezpečí představovalo, že bohové se mohli doopravdy zrodit, pokud získali dostatek upřímné víry lidí. Nadia naštěstí netušila, jak přesně to funguje, a nepokoušela se zverbovat další věřící. Byl bych rozhodně raději, kdyby bůh jako Lhurnog zůstal jen výplodem představivosti, a tak bylo podstatné, aby nezískal tolik energie z víry, aby se materializoval. Nelákala mě představa, že budu muset přimět Lhurnoga podepsat úmluvu, aby nechal obyvatele Země na pokoji. Soudě dle toho, co jsem o něm věděl, by nebyl o nic ochotnější slíbit něco takového, než bych já byl ochoten slíbit, že už si nikdy nedám kuřecí.

V místě dlážděného náměstí Virginia Court býval tabákový trh a v dobách jeho největší slávy tu tekly peníze proudem. Jelikož půdorys toho místa se dlouho nezměnil, Fae jej svázaly s Tír na nÓgem, což jim dovolovalo snadno navštívit Glasgow - a mě - v Gin71 a okolí. Když jsme s Buckem vešli do baru, bylo čtvrt na jedenáct, a zdviženým palcem jsem naznačil Heather MacEwanové, jedné z barmanek, že si dám svůj obvyklý drink - Pilgrim's gin&tonic. Ukázal jsem i na Bucka, že si dá totéž. Heather nám oběma přinesla pití do boxu a já přisunul jednu ze sklenic Buckovi, zatímco ona vyšla z baru a po Staré cestě zamířila do Tír na nÓgu. Její odchod neproběhl bez povšimnutí, jelikož jako mnoho Faí oplývala éterickou krásou a jednoduše nebylo možné si jí nevšimnout.

Zpravidla se oblékala ve stylu viktoriánského gentlemana, až na chybějící kabátec. Dnes měla bílou košili s dlouhým rukávem a připnutou vázankou, přes ni stříbrošedě vzorovanou vestu. Košili doplňovaly i pánské kalhoty - bezchybně nažehlené - a boty - vyleštěné, až se jemně blyštěly. Tlumené tóny oděvu podtrhávaly ohnivou barvu jejích vlasů.

Její odchod na venkovní terasu, v zimě uzavřenou, vyvolal jisté pozdvižení. ,,Kam si to Heather namířila?“ zaslechl jsem druhou barmanku. Heather teď ovšem byla Harrowbean a záhy zmizela ve tmě a pak samozřejmě i v jiném světě. Za chvilku bude zpět - a po boku jí bude kráčet Koriandr, stejně pohledný jako ona, ne-li pohlednější.

Buck využil faktu, že bez zapnutého smartphonu jsem mu nemohl říct, ať je zticha. ,,Měli bysme naplánovat pořádnou loupež, starouši. Další velkej sud whisky, abysme ukázali, že ten první nebyl žádná náhodička. A druhá série Prvotřídních uloupenejch destilátů Bucka Foie bude dvanáctiletá místo desetiletý. Druhej díl nesmí bejt slabší než první!“

Souhlasně jsem přikývl, protože tohle bylo téma, o kterém jsem teď nemusel přemýšlet. Z kapes jsem zatím vytáhl prázdné karty z bavlněného papíru a správné pero na nakreslení několika Pečetí hojivé péče. Měl jsem tušení, že se nám budou hodit - a pokud ne nám, tak nejspíš Shu-hue a Mei-ling. Také jsem vytáhl razítko na Pečeť pozdějšího působení, která mi dovolovala uchovat pečeti pro pozdější použití, spolu s úlomky červeného vosku. Jal jsem se je rozpouštět ve lžíci upevněné na skládacím měděném stojánku, což obvykle přitáhlo pár zvědavých pohledů, ale lidé zpravidla ztratili zájem, jakmile jsem je ujistil, že si nerozpouštím heroin. Zatímco se vosk měnil v červenou loužičku, vylovil jsem ještě bloček pětadvaceti milimetrů čtverečních suchého inkoustu na dokončení pečeti. Byl to jeden z pouhých dvou suchých inkoustů, které jsme jakožto pečetníci cvičení v irském systému pečetí používali. Druhý jsme potřebovali na Pečeť smluvního závazku, využívanou v úmluvách. Byl to zlatavý inkoust, jehož příprava vyžadovala krovky zlatých mandelinek Charidotella sexpunctata, které jsou rozšířené a během léta snadno k nalezení napříč Severní Amerikou. Pak bylo zásadní z nich připravit odvar k extrakci zlatého pigmentu. Jeho destilace vyžadovala zdlouhavou práci v laboratoři. Po smrti brouků zlaté krovky zhnědly, ale stále v nich existovala potřebná barviva. Lesku se znovu mohlo dosáhnout přidáním namletých perel, jejichž drcení na dostatečně jemný prášek byl nelehký úkol sám o sobě. Tekutý inkoust jste po přichystání mohli nanést perem na lepicí pásku, ale ač se to občas hodilo, postrádalo to eleganci a estetiku ve srovnání s vtisknutím inkoustem pokryté pečeti do horkého vosku. (V tekuté podobě inkoust také kvůli namletým perlám zanášel a ucpával pera, což práci moc neusnadňovalo.)

Důvodem vší téhle námahy bylo, že pečeti se aktivovaly během pár sekund po nakreslení - pokud nepostrádaly v okolí cíl. Jeho nalezení jsem zabránil složením papíru. Pečeť by ale stále hledala cíl a její síla by vyprchávala, a abych ji zachoval, měl jsem asi půl minuty na nalití vosku na složenou kartu, nanesení inkoustu na Pečeť pozdějšího působení a její vtisknutí do horkého vosku, čímž jsem aktivaci vnitřní pečeti zabránil do chvíle, než se vnější pečeť rozlomí a objeví se cíl. Příprava pečetí tedy nebyla úplně jednoduchá, ale jak předtím poznamenal Buck, nemělo cenu ztrácet čas.

Šotek do sebe hodil gin s tonikem, aniž by se obtěžoval si drink vychutnat, a dál povídal, zatímco mě sledoval při práci.

,,Posledně jsme udeřili v Highlands, tak jsem si říkal, co příště zkusit Speyside? A pak ukradnem nějakou úžasně starou rašelinovitou Islay a řeknem každýmu, aby projednou pěkně zpomalil a jen tak usrkával, ať má šanci si to vychutnat, než si to prostě hodí do chřtánu.“

Měl jsem chuť mu připomenout, že právě teď si vůbec nevychutnal vlastní pití, a tak jsem alespoň pozdvihl obočí a významně kývl ke sklenici plné osamělého ledu. Vlastní sklenku jsem pozvedl a nasál aroma pečlivě vydestilovaných složek. Tělo Pilgrim's sestává z jalovce, koriandru a kořene anděliky, což jsou zemité tóny společné mnoha ginům, ale další vrstvy naznačují přítomnost lékořice a navrch grapefruitu. Ty se nakonec mísí s kapkou černého rybízu. Heather sklenku ozdobila trojicí masitých borůvek, které sem touhle roční dobou nepochybně přiletěly odněkud z jižní polokoule. Nešlo mi na rozum, jak mohl Buck promeškat příležitost si tohle všechno vychutnat.

,,Hej, nekoukej tak na mě! Já vim, že máš rád gin a whisky. Dobře, ty seš světák. Ale Tuathové a Fae maj rádi tři druhy pití: piva, whisky a whiskey s e. Každej ví, že gin smrdí a chutná jak medicína, a léčivej sirup si taky neválíš v puse.“

Odfrkl jsem si. Jediný názor na chuť, na kterém záleželo, byl ten vlastní. Odmítání jídla nebo pití, protože ostatní to dělali také tak, byl nesmysl. Právě tenhle druh škatulkování nám dal zakotvené role pohlaví. Pokud Buckovi gin nechutnal, bylo to v pořádku. Ale právě ho vypil bez jakékoli známky nechuti. Mohl si dovolit si přiznat, že mu chutná - žádné další svolení než vlastní nepotřeboval. Pokud sám sebe omezoval tím, co jiní tvrdili o přijatelném vychutnávání slastí, sám si vystavěl strop nad radostmi svého života.

,,Co? Ty si na mě odfrkáváš?“

Potřásl jsem hlavou, abych naznačil, že na tom nesejde, a pokračoval v práci na zapečetění čerstvě nakreslených pečetí voskem a zlatým inkoustem, abych je mohl aktivovat, až budou zapotřetí. Buck zatím navázal na výčet stále odvážnějších loupeží v budování jména Prvotřídních uloupených destilátů Bucka Foie.

Když se ve dveřích z venkovní terasy objevili Heather MacEwanová a Koriandr, hovor v baru ustal a čelisti spadly. Jedna nadpozemská kráska v prošívané vestě se ještě dala snést. Dvě tak pohledné osoby jakýmsi způsobem vyvolávaly v lidech hlubokou nejistotu doprovázenou náhlou touhou vybrakovat oddělení kosmetiky a naplánovat si návštěvu plastického chirurga.

Koriandr byl dneska oděn v levandulovém, včetně třpytivě stříbřité a fialové vestičky. Co jsem měl možnost odpozorovat, přitahoval veškeré bytosti bez ohledu na jejich orientaci.

Kývl mi na pozdrav a zůstal stát u dveří. Zjevně neměl v úmyslu se posadit.

Rychle jsem sbalil pečeti a své vybavení a na stůl hodil dvacetilibrovku pro Heather. Zamávala mi, když se vrátila za bar ke svým pozemským povinnostem.

,,Dobrý večer, Ale. Bucku,“ pozdravil nás Koriandr. Jeho melodický irský přízvuk dodával slovům přívětivý tón. ,,Ocenil bych, kdybychom si pospíšili, mám totiž mnoho věcí na práci.“

Sestoupili jsme z terasy a brankou prošli na Virginia Court. Koriandr vykročil napohled nahodilým směrem, který ale nebyl vůbec nahodilý a ve skutečnosti představoval jakési schody do jiného rozměru - až do Tír na nÓgu, pokud jste učinili ty správné kroky.

Nejvyšší posel kráčel pár milimetrů nad zemí, jelikož byl obklopen kinetickými zaklínadly. Byl odolný vůči většině nebezpečí a otřesy, které tělo běžného člověka zažívalo při chůzi, se ho netýkaly. ,,Následujte mě, prosím, v řadě za sebou a důsledně. Vykročte napřed levou nohou.“

Poslechli jsme ho.

Kráčeli jsme, otáčeli se a zase vraceli po neviditelné stezce připomínající labyrint. Chladná dlažba náměstí v Glasgow se postupně měnila v pouhý stín, nahrazena sytou zelení obklopenou olistěnými duby. Vonělo to tu čerstvou trávou, pikantním podtónem pepře a jemnými sedmikráskami. Nad máky a dalšími lučními květinami rostoucími mezi podrostem trávy a jetele poletovali čmeláci, jakoby zamrzlí na místě nerozhodností, na jaký květ se vrhnout dřív. Vzduchem se nesl veselý zpěv ptáků, kteří tu měli dost hmyzu a žížal k ulovení a žádné kočky, které by lovily je.

V Tír na nÓgu věčně panoval příjemný letní den. Mé občasné návštěvy toho místa mi vždy krátce připomněly dávný rodinný výlet do Massachusetts, na kterém jsem jen chvilku strávil sběrem přísad na přípravu inkoustů.

Potřeboval jsem tehdy kukly motýlů monarchů, nasbírané těsně předtím, než se překrásní motýli začnou líhnout. Byla tam louka plná květin a klejich, kam směřoval první let mnoha motýlů a kde se zdrželi elegantním sáním nejrůznějších nektarů. Když jsme spatřili tu přemíru barev - motýly tančící nad lučními květinami před linií jásavě zelených stromů pod oblohou blankytnou tak, až to člověku lámalo srdce - všichni tři jsme zalapali po dechu a pak jenom v tichosti stáli. Věděli jsme, že jsme nalezli něco nezkalitelně dobrého. Moje milovaná Josephine mi stiskla levou ruku a pravila: ,,Není to nádherné, Ale? Myslím, že jsem ještě nikdy neviděla něco tak překrásného.“ A Dougal, kterému tehdy bylo teprve deset, mi stiskl pravou ruku a řekl: ,,Wow, tati, koukej na to!“

Byla to tak úžasná, dokonalá chvíle, jakou si jen člověk mohl přát, chvíle, kdy cítíte lásku své rodiny i celého světa a alespoň na okamžik víte, že sem doopravdy patříte.

To jsem pocítil, kdykoli jsem vstoupil do Tír na nÓgu - pocit míru a dokonalosti následovaný vzpomínkou na tu chvíli s rodinou a vzápětí i tvrdým přistáním v podobě připomínky, že ty časy dávno minuly. Josephine zahynula při automobilové nehodě a Dougal nemohl vystát ani jen pohled na mě.

Pokaždé proto šlo o hořkosladký návrat: vzpomínku na dokonalost a bodnutí ztráty. Tentokrát jsem měl na prožití těch pocitů sotva tři sekundy, než se nás někdo pokusil zabít.

Ozvalo se vžuuum a klapnutí dřeva, načež jsem spatřil padající šipku. To byl první náznak, že na nás někdo útočí. Druhým bylo Koriandrovo: ,,K zemi!“ Někdo na nás vystřelil a jen Koriandrova ochranná zaklínadla projektil odklonila.

,,Hej!“ vyjekl Buck.

Vzápětí s lupnutím zmizel a znovu se objevil ve větvích nedalekého dubu, kde se vrhl na kohosi podobně drobného vzrůstu.

Ten se přemístil, stejně jako předtím Buck. Útočník byl tedy šotek. Zaslechl jsem Buckovo zaklení; hned nato se zase objevil před námi.

,,Někam se přemístil. Nepoznal jsem ho, ale měl raťafák jako Šourkovci, nebo možná Soploslavovi.“

,,Zbraň?“ zeptal se Koriandr.

,,Jedna z těch malejch kuší.“

,,Mohl by se vrátit. Dávejte na sebe pozor, Ale.“

Překvapeně jsem na sebe ukázal v nevyřčeném: Na sebe?

,,Ano, na sebe. To vy jste musel být cílem. Šíp se odrazil od zaklínadel na mém rameni, ale byl namířen na vás. Nikdo by se nepokusil s takovou zbraní zaútočit na mě. Je dobře známo, že jsem vůči nim nezranitelný.“

Zamručel jsem a skoro jsem cítil, jak se mi na obličeji dělají vrásky. Aby někdo připravil útok, musel vědět, že sem přijdu, a to právě touto Starou cestou. Musel mít předem jasno stran toho, že se objevím v Tír na nÓgu. Bylo pravděpodobné, že ten někdo měl co do činění se zmizeními pečetnic v Austrálii.

,,Pojďte. Rychle se přesuneme k začátku další stezky a dostaneme vás do Austrálie. Zase v řadě za mnou. Tentokrát vykročte pravou nohou.“

Druhá stezka byla delší a klikatější. Koriandr nás vzal zkratkou přes prostor Tír na nÓgu. Úplně jsem nechápal, jak to funguje, ale představoval jsem si to tak, že zdejší svět je porézní a protkaný tenkými závoji a prostoročas je tu zohýbaný a propustný jako promočený papír složený do podivného origami. Po několika krocích jsme opustili palouk a s každým dalším krokem spatřili jinou krajinu: bažinu, prastarý bor, daleko se táhnoucí pláň, ostružiním obrostlý břeh řeky a nakonec útes nad rozbouřeným mořem, než jsme se zastavili před kopcem líně se svažujícím k pláži omývané nadýchanou mořskou pěnou.

,,Výborně. Odsud vede Stará cesta do Melbourne. Vynoříme se uprostřed parku Fitzroy Gardens, kudy prochází hodně lidí, a tak by si nás někdo mohl všimnout. Počkám na místě jen tak dlouho, abyste mohl zapnout telefon a promluvit na mě, Ale. Pak se budu muset vrátit ke svým mnoha povinnostem, ke kterým právě přibyly další. Musím ohlásit Brighid, že na vás v našem světě zaútočil šotek.“

,,Jedno nechápu,“ prohlásil Buck. ,,Moh' se přeci přemístit za nás, aby měl lepší mušku, ale to neudělal. Místo toho střílel z blbýho místa. Proč se s tím vůbec vobtěžovat? Mělo to bejt jenom varování?“

,,Možná. Nebo mělo jít o atentát, ale šotek tyto úmysly nesdílel,“ zamýšlel se Koriandr. Když jsme se na něj nechápavě zadívali, vysvětlil: ,,Přeskočil jsem v té úvaze pár kroků. Pokud předpokládáme, že cílem útoku byl Al, můžeme také předpokládat, že šotka někdo najal, místo aby šlo o jeho osobní pomstu. Jeho jednání naznačuje, že tu nabídku nemohl odmítnout, ale nechtěl ani uposlechnout. A tak vystřelil z nevhodného místa a může říci, že se o vraždu pokusil, ale v dalším útoku jsme mu zabránili. Takové věci už se dříve staly.“

,,Jo, to šotci občas dělávaj,“ potvrdil Buck. ,,Nemáme rádi, když se nás někdo snaží využít jako vrahy. Ale lidi nás do toho stejně někdy uvrtaj, a tak se aspoň snažíme v tom bejt tragický, když už nemůžem odmítnout. Takže tady běží o to, kdo najal toho šotka a proč - a proč vůbec vybral zrovna šotka, když nikdy nezabíjíme nikoho, koho v první řadě nechcem zabít?“

,,To je otázka, na kterou musíme nalézt odpověď.“ Koriandr nás zavedl o pár sáhů dál k nepravidelnému skalisku, v nějž přecházel kopec. ,,Opět se zařaďte za mě, prosím. Vykročte levou nohou. Za mnou.“

Tentokrát byla stezka strmá a plná samých otoček o devadesát stupňů, a po asi dvaceti krocích nám přívětivý kopec nad mořem zmizel z dohledu a ticho vyplnily zvuky na pozadí průmyslového města, ačkoli nová krajina si udržela alespoň zčásti venkovský ráz.

Fitzroy Gardens byly zahradami alespoň natolik, že kolem pěšin vinoucích se daleko sahajícími plochami trávníku byly vysázeny a udržovány záhony. Šlo spíše o park lehce laděný do zahrady. Lidé sem obvykle mířili si vychutnat piknik a nechat děti vyběhat po sladkostech, aby si pak zdřímly, čemuž jsem přezdíval ,,ušlofíkování“. Ještě než jsem se stal pečetníkem, býval v parku strom vázaný k Tír na nÓgu. V devatenáctém století opatřil místní korymbii kouzelnou vazbou Železný druid, ale strom ve dvacátém století uhynul a padlo rozhodnutí místo navázání jiného stromu vybudovat Starou cestu ústící poblíž pařezu. Zajímavé bylo, že Australané pařez v parku ponechali a ve třicátých letech do něj jakýsi umělec vyřezal obrázky všelijakých fantastických bytostí - svých představ o tom, jak vypadají víly. Byly roztomilé, přátelské a zcela nepodobné skutečným Faím. Koriandr se nahlas rozesmál, když řezby spatřil, a vzápětí se omluvil: ,,Promiňte. Pokaždé mě to dostane. Jsou zkrátka tak rozkošné a vůbec ne hrozivé.“

Kolem pařezu byl vztyčen kovaný železný plot - po- někud bezohledné, když jste vzali v úvahu, že řezby měly být vyobrazením Faí - ale byl tam, aby zabránil v přístupu vandalům.

Z Tír na nÓgu jsme se vynořili na malém čtvercovém trávníku poblíž starého stromu. Obklopovaly ho živé ploty a pěšina. Tam jsme se zastavili a napůl čekali, že uslyšíme něčí vzrušený nádech a zvolání, odkud jsme se tam vzali. Ovšem ačkoli byl park plný ranních běžců a manažerů naléhavě mumlajících do svých bluetooth headsetů cestou přes park do kanceláře a snažících se při tom vypadat důležitě a solventně, zdálo se, že si našeho příchodu nikdo nevšiml. Každý byl ponořen ve svém vlastním světě a soustředil se na svůj telefon, popřípadě sledoval něčího psa honícího letící frisbee, a nikdo se nedíval k nám. Jelikož nás nikdo neviděl se tam zhmotnit, mohli předpokládat, že jsme tam stáli celou dobu a nepřišli z Glasgow přes říši Faí, když už si nás všimli.

Bez meškání jsem zapnul nový telefon a spustil instalaci aplikace na převod textu na řeč. Před doběhnutím instalace jsem nemohl mluvit s ostatními.

,,U všech rohatejch, co je zač tamta věc na obloze?“ zeptal se Buck, zamrkal a rukama si clonil oči.

,,Slunce,“ odvětil prostě Koriandr.

,,Uf! Je tu drzý a vlezlý, vůbec ne jako ve Skotsku. Maj tu snad nějaký zákony proti oblačnosti?“

,,Jiná roční období. Na jižní polokouli je teď léto.“

,,Ale stejně, je to jiný léto než u nás. A nejsme na to připravený. Lidi budou zvědavý, co schováváš pod tím pláštěm, MacBharraisi. Bude ti v něm zatracený vedro.“

Jen jsem přikývl, protože jsem těžko mohl dělat něco jiného.

,,A co je u všech ďáblů tamto?“ šotek ukázal na jiný plotem obehnaný plácek. Za plotem jsme mohli spatřit jasnými barvami pomalované domečky vysoké sotva metr dvacet. %čtyři stopy.

Koriandr si odfrkl. ,,Tomu lidé říkají vílí vesnička. Lidské děti vedou k víře, že Fae žijí v takovýchto nebo podobných domcích.“

,,A ty děcka tomu fakticky věří? Ani já bych se tam nevešel.“

,,Je to ještě lepší. Tihle moderní lidé si představovali víly jako neskutečně malinká stvoření, ale oproti tomu si vykládají zkazky o obrovském zajíci, který je navštěvuje jednu jarní neděli a schovává vejce a čokoládu - někdy dokonce čokoládová vejce - aby je pak našly děti. Tuhle příšeru nazývají velikonoční zajíček.“

,,Cože? Proč by se nějakej zajíc vobtěžoval dorůst do takový velikosti a pak trávil čas schováváním potravy pro lidský děti?“

,,Důležitá otázka - kterou si ty děti nekladou! Obzvlášť když je ta potrava často ukrytá velmi špatně. Ale lidé v dětství oplývají velmi chabou myslí. A prý také lahodnou chutí.“

Tenhle druh rozhovoru byl přesně jedním z důvodů, proč existovaly úmluvy oddělující světy lidí a Faí. Koriandr s Buckem přešli k vílí vesničce, aby se na ni podívali zblízka, ale drželi si bezpečnou vzdálenost od železného plotu. Vesele probírali recepty na pečené děti, zatímco já čekal, až se mnou technika srovná krok.

Nakonec se zadařilo. Hodiny ukazovaly, že je osm hodin ráno - dvě hodiny poté, co se mi prvně ozvala Ya-ping.

To vůbec nebylo špatné.

Zadal jsem do adresáře potřebná čísla a přes Signal napsal Nadie a dalším pečetníkům, aby se mi v nejbližší době ozývali na toto číslo. Stáhl jsem si aplikaci na převod textu na řeč a přešel ke Koriandrovi.

[Mohl bych vás do Tír na nÓgu poslat s úmluvou na služby přízračného psa?] zeptal jsem se.

,,Aby vypátral Shu-huu? To by nejspíše byla ztráta času,“ odvětil. ,,Mei-ling už jednoho najala a zmizel. Nenajde se cvičitel ochotný vyslat na tu misi dalšího psa.“

Zamračil jsem se a napsal: [O tom mi Ya-ping nic neřekla.]

,,Je dost možné, že o tom nevěděla.“

[Věnoval jste nám cenný čas,] pravil jsem, jelikož podobné prohlášení bylo vhodnější než říci Faím ,,děkuji vám“, které by naznačovalo, že jste jejich dlužníci. Pokud jste jim dlužili, mohly by požádat třebas o dítě. [Budu-li opět potřebovat vaši asistenci, zavolám z tohoto čísla Harrowbean.]

,,Přeji vám úspěšnou misi,“ popřál Koriandr a obrátil se k odchodu.

Pozdvihl jsem ruku, abych ho zastavil, a ještě napsal: [Ya-ping mi sdělila, že do Austrálie nedávno kvůli nějaké návštěvě z jiného světa přijel Železný druid. Je to pravda?]

,,Ano. V Modrých horách poblíž východního pobřeží se objevil nějaký pekelník. To bylo, mám-li správné informace, před pouhým dnem nebo dvěma.“

[Takže je stále tady?]

Posel elegantně pokrčil rameny. ,,Jistě bude někde na tomto světadílu.“

[Je možné, abyste se s ním za nás spojil? Mohl by nám pomoci najít Shu-huu, nebo alespoň eliminovat část možností, co se mohlo stát.]

,,To mohu zařídit. Jste si jist, že ho chcete zapojit?“

Buck odtrhl pohled od směšné vílí vesničky. ,,No počkej, MacBharraisi. Děláš si srandu? Fakticky chceš, aby se s náma přišel kamarádíčkovat Železnej druid? Ten samej Železnej druid, kterej mě pouhým dotykem přemění v hromádku popela?“

[Ne kamarádíčkovat. Jen pomoci pečetníkům, kteří v zásadě vykonávají práci, již měli mít na starosti druidi.] Řekl jsem druidi, v množném čísle, ale to ode mě nebylo tak docela fér. V devatenáctém století byl na světě jen Železný druid, který se skrýval a nemohl toho mnoho udělat, aniž by přilákal pozornost boha, který ho toužil zabít. Proto se Brighid vůbec obtěžovala s vytvořením pečetníků - v našem světě měla práci k vykonávání a nikoho, kdo by ji vykonával.

,,No, mně to zní, jako že svoji práci dělá, když se zrovna zbavil nějakýho pekelníka. Nechme ho v míru a pokoji, jo?“

[Možná nám dokáže pomoci, Bucku, a my jeho pomoc potřebujeme. Koriandre, spojte se s ním, prosím.]

Fae se s drobným úšklebkem uklonil. ,,Jak si přejete.“ Obrátil se a vykročil po neviditelné stezce, která ho zavede do Tír na nÓgu.

Buck ukázal na jeho mizející siluetu. ,,To byl podezřele zlověstnej souhlas, co, starouši? Copak nevidíš, v jaký kaši bysme mohli bejt? Nech mě ti to vysvětlit: když se tě vílák zeptá, jestli si seš něčím jistej, znamená to, že říká, že to nechceš, ale jeho zajímá, jestli budeš tak šáhlej a budeš na tom trvat. A to, jak se nakonec ušklíbl? Tenhlencten úšklebek znamená zemřete hrozitánskou smrtí, ale... a pak to nahlas zakončí jak si přejete. Je moje povinnost jakožto tvýho šotka ti říct, že tohle byl špatnej tah.“

[Chápu tvé znepokojení,] řekl jsem. [Ale dvě pečetnice stejně schopné jako já beze stopy zmizely a možná máme co do činění s problémem, který si říká o zásah někoho mocnějšího. Tím je Železný druid.]

,,Jo, možná je dost mocnej, aby si poradil s tím nebezpečím. A možná taky jedním vrzem i s náma.“

[Pokud jedině tak sprovodí ze světa hrozbu vůči pečetníkům, nechť se tak stane.]

,,Nechť skončím v železným pekle? Bylo tohlecto v mý úmluvě?“

[Nebezpečí, mnohá a rozličná.]

,,Tuhle frázi začínám nesnášet. Kde jsou teda ty požáry a pavouci, cos mi sliboval? Nevypadá tu to tak hrozně. Koukej na všecky ty ptáky a psiska a lidi procházející kolem. Žádnej z nich nehoří, ani mu tělní šťávy nevysává obrovskej pavouk.“

[Stačí chvíli počkat.]

KAPITOLA 3

Kavárna

Bylo načase se spojit s Chen Ya-ping.

Tady MacBharrais. Jsem v Melbourne. Kde jsi ty?

Vzápětí odpověděla: Jste tady? Aha, použil jste Starou cestu. Dobře, napíšu vám, jak se k nám dostat. Po drobné odmlce se objevilo: Vyražte na sever po Clarendon Street, až po pár blocích narazíte na malou kavárnu s názvem Square & Compass. Bude po vaší pravé ruce. Pokud dojdete až k Victoria Parade, přešli jste ji. Budu v ní na vás čekat.

Netušil jsem, kudy se odsud dostaneme na Clarendon Street, ale aplikace s mapami tu otázku rychle zodpověděla. Ukázal jsem doprava, abych Buckovi naznačil, kam půjdeme. Můj kabát po cestě budil zvědavé pohledy a já se začínal potit, a tak jsem si ho svlékl a nesl ho přehozený přes předloktí. Prošli jsme kolem staré rotundy s plaketou oznamující, že byla vystavěna v devatenáctém století, a strukturu připomínající antický chrám, jakou tehdy Britové stavěli snad v každém parku. O pár záhonků dál stál podobný kousek, podle cedule sloužící jako koncertní pódium.

Na Clarendon Street jsme na radu navigace přešli na levou stranu ulice. Na křižovatce u rohu parku jsme museli přejít dva přechody, abychom se dostali na roh napříč od nás. Odtamtud bychom se měli chůzí na sever dostat k cíli. Ten se nám po pár blocích zjevil před očima: domek z červených pálených cihel vmáčknutý mezi sousední budovy.

Jakmile jsme prošli oplocenou venkovní terasou, za velkými okny a prosklenými dveřmi nás uvítala vitrína se zákusky, nad ní visící menu a vzápětí i přátelský číšník.

Zjevně jsme dorazili dříve než Ya-ping, protože nás uvnitř nikdo jiný nepřivítal. Sobě i Buckovi jsem objednal flat white, jak je v Austrálii a na Novém Zélandu zvykem. Flat whity - tedy dvojitá espressa s našlehaným mlékem - jinde ve světě blednou závistí.

U pultu jsme si vzali kávu a právě se posadili, když vešla mladá Číno-Australanka. Nedělalo jí potíže si nás všimnout; ostatně můj formální oděv a knír mě poněkud vyčleňovaly z davu a Buck byl jakožto nápadně růžová drobná postavička v černém ještě nepřehlédnutelnější. Zato ona měla vlasy stažené do jednoduchého copu a na sobě modré džíny, žlutou košili zapnutou až ke krku s bílým límečkem posetým žlutými květy a plátěné conversky.

Než mohla cokoli říct, zastavil jsem ji zdviženou rukou. Zarazila se s pusou pootevřenou a trpělivě čekala, zatímco jsem rychle psal na telefonu.

,,Ahoj, já jsem Buck,“ řekl šotek do nastalého ticha. ,,Hnedka to bude.“

Neodpověděla, ale drobně přikývla a nervózně se usmála.

[Zdravím tě, Ya-ping. Nevím sice, co ses chystala říct, ale musím tě varovat: za žádných okolností mi neříkej mistře nebo shifu, protože tvým mistrem nejsem a mohlo by to spustit kletbu, jejímž terčem by ses stala. Říkej mi Ale, prosím.]

Oči se jí mírně rozšířily překvapením a pak teprve promluvila, k mé úlevě stejným hlasem se stejným přízvukem, jaké jsem předtím slyšel po telefonu.

,,Chápu. Ráda vás poznávám, Ale a Bucku. Děkuji, že jste přišli. Měli bychom se vydat na metro domů k mistryni Lin, ale pokud to nevadí, vezmu si napřed flat white na cestu. Vypadají dobře.“

Jakmile jsme byli venku a po cestě vesele popíjeli kávu - a mžourali v ostrém slunci -, Ya-ping nás zavedla na stanici metra Parliament Station. Byla to delší procházka nazpátek kolem parku a okolo větší budovy, než jsme sestoupili do podzemí, abychom si koupili lístky. Netušili jsme, co dělat a kam jít, a tak jsem Ya-ping jen dal hotovost a ona zaplatila jízdenky svou kartou. Vzápětí jsme vkročili na neskutečně dlouhý eskalátor - podle Ya-ping nejdelší na celé jižní polokouli -, který nás odvezl hluboko do útrob světadílu.

,,Glen Waverley, nástupiště číslo čtyři. To je naše. Čeká nás asi pětadvacet minut jízdy a pak procházka k domu mistryně Lin.“

[Tam tedy jdeme. Říkal jsem si, jestli nezamíříme do její kanceláře nebo některého z jejích podniků.]

,,Kdepak. Dřív, ještě než jsem k ní nastoupila, mívala pečetnické vybavení v jedné ze svých prádelen, ale zjistila, že z páry a všeobecně vysoké vlhkosti se jí kroutí papíry a kazí některé přísady. Tam se s tím nedalo nic dělat, a tak si zařídila místnost na pečetnickou práci doma. Je vlastně úžasná - má tajný vchod a všecko. Jít tam je jako vcházet do tajné laboratoře šíleného vědce, až na to chybějící šílenství, nepořádek a kočičí chlupy.“ Skryla si ústa dlaní, jako by mi chtěla prozradit nějaké tajemství, ale zašeptala tak hlasitě, že ji mohl slyšet kdokoli: ,,Mistryně Lin si potrpí na pořádek. V její pečetnické pracovně nenajdete ani chloupek.“

Table of Contents

CO SE PŘIHODILO DOPOSUD...

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2