Obsah

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- 30. kapitola

- 31. kapitola

- 32. kapitola

- 33. kapitola

- 34. kapitola

- 35. kapitola

- 36. kapitola

- 37. kapitola

- 38. kapitola

- 39. kapitola

- 40. kapitola

- 41. kapitola

- 42. kapitola

- 43. kapitola

© Jan Bauer, 2017

ISBN 978-80-242-8593-1

MOTTO

O původu ďábla a jeho pacholků, jak ho přijímá a chápe všecko křesťanstvo, se jeví všeobecná shoda, jakou bychom si přáli i v jiných teologických otázkách daleko větší závažnosti.

J. Charles Wall: Kniha čertů a ďáblů

1. kapitola

Všechno začalo onoho jasného podzimního dne, kdy listy stromů na hoře svatého Vavřince hýřily žlutou, červenou a hnědou barvou a hladina Vltavy dole v údolí se třpytila nesčetnými mihotavými odlesky. Sluneční paprsky pronikly i malými úzkými okénky kanonie premonstrátů Mons Sion, nazývané také klášterem strahovským. A tak se stalo, že opat Gérard, který přišel před lety do Čech ze slavného Prémontré, místa zrodu premonstrátského řádu, spatřil v prachu na chodbě klauzury otisk kopýtka. Udivilo ho to, neboť řeholníci sice chovali ovce, kozy i kravičky, ale ve stájích a na svažitých loukách přiléhajících ke klášteru. Rozhodně by nikoho nenapadlo je vodit do klauzury. A tak opat sklonil své nápadně štíhlé tělo v bílém řádovém hábitu nad kamennou podlahou a začal si otisk kopýtka pozorně prohlížet. Po chvíli usoudil, že se zcela nepochybně jedná o stopu velkého kozla. Ale kde by se tady v klauzuře takové zvíře vzalo? Leda by… Gérard v úleku ani nechtěl domýšlet takovou možnost a do hloubi duše se zastyděl, že ho něco takového vůbec napadlo. Vždyť si ani nedokázal představit, že by se někdo z jeho řádových spolubratrů dopustil tak ohavného hříchu, jemuž prý někdy propadají příliš osamělí pastevci, žijící jen se svými kozami a ovcemi. Ještě doma, v rodné Champagni, na půlnoční straně Francouzského království, slýchával zvěsti o podobných hanebných případech této hnusné perverze. Ale že by se něco tak strašného mohlo odehrát v jeho klášteře Mons Sion, zasvěceném odříkavému životu po příkladu svatých apoštolů a službě Bohu, považoval za zcela nemyslitelné.

Ne, to rozhodně nepřipadá v úvahu, rozhodl v duchu a odmítl se tím dál zabývat. Ale otisk kozlího kopyta v prachu chodby byl zřetelně viditelný a nedal se odbýt mávnutím ruky jako pouhý přelud. Opat se rozhlédl kolem sebe. Stopa jakoby mířila k cele bratra Ulricha, možná však také k vedlejší cele, obývané bratrem Aloysiem. Jenže oba řeholníci v té době pracovali v klášterní zahradě, jejich cely tudíž musely být prázdné. Gérard pro jistotu nahlédl nejprve do cely Ulrichovy a poté do cely Aloysiovy. V obou však spatřil stejný obrázek – prosté ustlané lůžko, klekátko, nad nímž visel jednoduchý dřevěný kříž, a truhlice, v níž se nepochybně nacházelo pár osobních svršků. Nic víc.

Opat zavřel dveře obou mnišských cel a znovu se zamyšleně zadíval na otisk zřejmě kozlího kopyta. Nyní se mu už nezdál tak zřetelný, snad to bylo tím, že sluneční paprsky nedopadaly okny chodby z takového úhlu jako dřív, možná ho už svými opánky bezděčně rozšlapal. Ale ať už to bylo jakkoliv, předsevzal si, že s oběma bratry promluví a snad mu podají nějaké přijatelné vysvětlení, kde se vzala na chodbě klauzury kozlí stopa.

Premonstrátská kanonie na Strahově byla zbudována na popud olomouckého biskupa Jindřicha Zdíka. Na místě někdejšího hnízda lupičů, číhajících poblíž cesty k Pražskému hradu na kupce a pocestné, vyrostl kamenný klášter tvořící čtverec, v jehož středu se nacházela rajská zahrada určená ke zbožnému rozjímání. Z jedné strany k němu přiléhala trojlodní bazilika Nanebevzetí Panny Marie, do které se dalo vstoupit přímo z kláštera nebo také zvenku hlavní branou. S bazilikou souvisel malý hřbitov, kde pod prostými dřevěnými kříži byli pohřbíváni zesnulí řeholníci. Ke klášteru patřila většinou roubená hospodářská stavení s výjimkou kamenné kovárny, zahrada pro pěstování zeleniny a svažité louky táhnoucí se až k hradbám Menšího Města pražského, kde se popásaly krávy, ovce a kozy. Několik desítek mnichů premonstrátů včetně laických bratrů se vskutku mělo co ohánět, aby své hospodářství zvládali. Jejich dny byly naplněny odříkavým životem, tvrdou prací a zbožnými modlitbami. Dříve si mohli považovat, že k nim čas od času zavítal sám český panovník, ale od té doby, co král Václav II. dával přednost nově zbudovanému cisterciáckému klášteru Aula Regia na Zbraslavi, kde založil i královskou hrobku, panovnické návštěvy ustaly. Pro strahovské řeholníky se tím příliš mnoho nezměnilo. Dál žili v neměnném cyklu práce na zahradách a ve stájích, ranních modliteb a večerních pobožností, z něhož nepoznali žádné vytržení. Není proto divu, že ten podivný otisk v prachu na chodbě znamenal v očích opata Gérarda něco zcela překvapujícího. V selské chalupě nebo v měšťanském domě by si ho asi sotva kdo povšiml, a i kdyby, nevěnoval by tomu žádnou pozornost. V klášterní klauzuře byl však něčím zcela mimořádným.

Ještě při skromné večeři sestávající z hrachové kaše a hrnku mléka si opat k sobě povolal bratry Ulricha a Aloysia. Do oken refektáře, společné klášterní jídelny, dopadaly poslední zbytky denního světla, když oba mniši stanuli před svým představeným. Z výrazu jeho hubené tváře s vysedlými lícními kostmi odhadovali, že jim zřejmě chce vytknout nějaký nedostatek v jejich práci či málo projevovanou zbožnost, ale opat se jich kupodivu začal ptát na klášterní stádo koz.

„Ale to mají přece na starosti bratři Simon a Matias,“ namítl výřečnější Ulrich.

Gérard se zarazil. Věděl, že hned nesmí vyrukovat se svým podezřením, jednalo se přece o hřích natolik závažný, že by ho nemohl napravit ani týdenní půst či pobyt na samotce, ale jedině vyloučení z klášterní komunity a věčné zatracení. Rozhodl se tedy jít takříkajíc rovnou k věci. Zachmuřil se a s největší možnou přísností pravil:

„Následujte mne, bratři.“

Ulrich a Aloysius sklopili hlavy a šlapali ve svých dřevěných opánkách s lýkovými pásky za opatem. Zavedl je až před jejich sousedící cely a zahleděl se na kamenné dlaždice na podlaze chodby. „Světlo!“ zavelel a bratr Aloysius si pospíšil pro svíci hořící ve výklenku pod dřevěnou soškou Bohorodičky. Gérard od něj svíci převzal a začal si v jejím světle prohlížet podlahu. Ale ať namáhal své oči, jak chtěl, otisk kozlího kopýtka nespatřil. Že by ho kroky procházejících mnichů zašlapaly? Ale vždyť všichni bratři byli celé odpoledne na zahradě a ve stájích. Klauzura měla být zcela prázdná. Opat se zamyslel a napadlo ho, že třeba stojí na špatném místě a měl by se podívat stranou o kus dál. Zkusil to, jenže ani tam tu podivnou stopu nenašel. Narovnal svoje hubené tělo, vrátil svíci Aloysiovi, a aniž se namáhal s vysvětlením, ostatně sám žádné neměl, zamumlal: „Děkuji vám, bratři. Pojďme do chrámu na večerní pobožnost!“ Ulrich a Aloysius na sebe v rozpacích pohlédli, ale protože byli zvyklí opata poslouchat, na nic se nevyptávali a se sklopenými hlavami ho následovali do baziliky.

A právě když přecházeli přes potemnělý rajský dvůr, ozval se zoufalý srdceryvný výkřik, který jimi otřásl až do morku kosti.

2. kapitola

Opat se ve svých naboso obutých opánkách okamžitě rozeběhl směrem, odkud slyšel onen drásavý výkřik, a bratři Ulrich a Aloysius ho následovali. Byli však mladší a rychlejší než jejich představený, a tak ho na klášterní chodbě hravě předběhli. To už se sem odevšad sbíhali mniši, kteří původně spěchali do chrámu na večerní mši. Jejich opánky pleskaly po dlažbě a rozčileně se tlačili před jednou z cel, jejíž dveře byly otevřeny dokořán. Když spatřili opata Gérarda, uctivě se rozestoupili a jejich představenému se tak naskytl pohled na řeholníka sice klečícího na klekátku jakoby ke zbožné modlitbě, ale s tělem v bílém hábitu bezvládně zkrouceným. V šeru vypadal jako nedokončená socha.

„To je bratr Kryštof,“ uslyšel opat čísi hlas. Nemusel si klečícího dlouho prohlížet, aby už podle jeho polohy pochopil, že z něho vyprchal život, že je mrtev.

„Světlo!“ zvolal Gérard a kdosi mu ochotně podal hořící louč. Opat přistoupil až k nešťastnému bratru Kryštofovi, váhavě se dotkl jeho hlavy, která sklouzla z opěradla klekátka a upřela na shromážděné mnichy prázdný pohled mrtvých očí. Kdosi vyjekl úlekem, za Gérardovými zády se ozval něčí vzlykavý pláč.

„Pokoj buď jeho duši,“ tiše zamumlal opat. „Pomodleme se, bratři, k Bohu, ať dá našemu bratrovi Kryštofovi věčné spočinutí v rajské blaženosti!“

Všichni začali o překot mumlat latinská slova, ale sám Gérard se nemohl na modlitbu soustředit. Věděl, že by měl ze všeho nejdříve začít zjišťovat okolnosti Kryštofovy smrti. Vždyť to byl ještě mladý řeholník, jeho věk nepřesáhl třicítku, a tudíž jeho odchod z tohoto světa byl poněkud předčasný. Opatovi na této nečekané smrti něco vadilo. A tak po chvíli neváhal přerušit společnou modlitbu a přísným hlasem se zeptal: „Kdo ho našel?“

„Já,“ bázlivě pípnul takřka holohlavý bratr Erasmus. „Obývám vedlejší celu a chtěl jsem bratra Kryštofa upozornit, že nastal čas večerní pobožnosti. Jenže když jsem vstoupil, Kryštof se ani neotočil. Klečel na klekátku tak divně, jako by snad usnul. Tak jsem na něj zavolal, když neodpověděl, dotkl jsem se jeho ramene a zjistil, že…“ Erasmus nedořekl a ve světle louče se mu zaleskly oči.

„Hmmm,“ zamručel Gérard a s pohledem upřeným na bratra Erasma se otázal: „To ty jsi tak hrozně vykřikl?“

„Ano,“ vyhrkl plešatý mnich a spěšně dodal: „Omlouvám se, otče opate, pokud jsem snad někoho vyděsil.“

Přílišné projevování citů, pokud se nejednalo o city k Bohu, patřilo v premonstrátském konventu k takřka zapovězeným záležitostem. Ale pro tento případ se Gérard jako nejvyšší představený rozhodl, že to přejde bez jakýchkoliv výtek a trestů. Místo nich položil další otázku určenou nejen Erasmovi, ale vlastně všem shromážděným mnichům:

„Byl snad bratr Kryštof nemocný? Nestěžoval si na nějaké bolesti nebo na horkost?“

Všichni zaraženě mlčeli, nikdo nespěchal s odpovědí. Jen převor Norbert, nejstarší mnich z celého konventu, šedivý chlapík nevysoké postavy s pomačkanou tváří posetou vráskami, odpověděl: „Ne, alespoň mně se s žádnými svými bolestmi nesvěřil. Celé odpoledne pracoval s ostatními na zahradě.“

Opat přistoupil k mrtvému Kryštofovi a začal si ho zkoumavě prohlížet. Nespatřil na něm nic, co by svědčilo o nějakém úrazu. Smrt ho zjevně zastihla při modlitbě a její nejpravděpodobnější příčinou se mu zdála náhlá mrtvice. Koho Bůh miluje, toho křížkem navštěvuje, povzdechl si v duchu, byť se mu na celé záležitosti něco nelíbilo. Už proto, že za pouhý půlden narazil už na dvě záhady. Pravda, Kryštofovu smrt nemohl srovnávat s otiskem kozlího kopyta, nicméně obě byly zahaleny tajemstvím, které nedokázal vysvětlit. Co by dělal kozel v klauzuře a proč zemřel bratr Kryštof, když byl až doposud zdravý a na nic si nestěžoval?

Kdysi, ještě ve Francii, se Gérard tak trochu zabýval lékařstvím. Uměl pouštět žilou, přikládat pijavice, vyznal se v léčivých bylinách, věděl, že studené mokré zábaly snižují horkost, jenže tím jeho medicínské umění končilo. Ale mrtvé tělo bratra Kryštofa bylo pro něj zdánlivě nerozluštitelnou hádankou. Neshledával na něm nic, co by svědčilo o smrtelném zranění nebo vážné nemoci. Pokrčil rameny, hluboce si povzdechl a přikázal svým spolubratřím: „Odneste bratra Kryštofa do baziliky. Budeme se celou noc modlit za spásu jeho duše, aby ji Hospodin přijal do království nebeského.“

S vážnou zachmuřenou tváří opustil celu a ostatní mniši se tiše šourali za ním. Kdosi přinesl jednoduchá nosítka, spíše jen dva klacky, mezi nimiž bylo nataženo prostěradlo z hrubého plátna. Na něj pak tělo nešťastného Kryštofa položili a nesli za opatem do kostela. Opánky mnichů pleskaly o kamennou podlahu chodby a pískem sypané nádvoří. Smutný průvod ozařovaný pochodněmi prošel potemnělou rajskou zahradou a průchodem v půlnočním křídle konventu zamířil do baziliky. Teď večer působila velmi ponuře, fresky na stěnách jakoby ztratily svou barevnost a nebýt věčného světla, olejové lampičky visící nad oltářem, opat Gérard by si myslel, že vchází do nějaké temné hrobky. Pokynul svým spolubratřím, aby připravili máry, na něž pak položili plátno s mrtvým Kryštofem. Ruce mu sepjali k náznaku modlitby a vložili do nich jednoduchý černý kříž. Tak měl prozatím spočinout, než bude zhotovena rakev z dubového dřeva. Kolem provizorního katafalku v blízkosti hlavního oltáře rozestavěli mniši velké bronzové svícny se zapálenými svícemi. Pak poklekli kolem ke zbožné modlitbě. Sám opat Gérard se ujal odsloužení zádušní mše za zemřelého řeholníka. Aloysius a Erasmus mu před oltářem přisluhovali.

Tentokrát však byla mše kupodivu kratší než obvykle. Opat vynechával v modlitbách celé pasáže, stále ho cosi popohánělo a podivná smrt mladého premonstráta mu nešla z hlavy. Mumlal latinská slova, aniž se na jejich vyslovování dokázal vůbec soustředit. Jeho obvyklý klid a vyrovnanost byly ty tam. Ať chtěl nebo nechtěl, bezděky si dával do souvislosti odpolední objev kozlí stopy s večerní Kryštofovou smrtí. Co když mají něco společného? Co když právě ten otisk kopyta do prachu předpovídal smrt? Pak by ovšem… Bál se to domyslet, vždyť kozlí kopyto prý mívá ďábel! Ale pokud by tomu tak bylo, musel by dát celý konvent znovu vysvětit! Ne, to už nepochybně pracuje jeho hříšná fantazie. Zřejmě by si měl předepsat týdenní půst a obléci pod řádový hábit žíněnou košili, aby sám sebe potrestal za podobné myšlenky.

Rychle ukončil mši slovy „jděte ve jménu Páně“, hluboce se poklonil směrem k oltáři, pokřižoval se, ponechal zlatý kalich stát na menze a hnán čímsi neodbytným spěšnými kroky opustil baziliku. Nedbal na to, že převor Norbert mu chce cosi říci, neohlížel se na mnichy, kteří se právě chystali celou noc bdít a modlit se u těla mrtvého bratra. Opat pospíchal tmou přes rajskou zahradu, krátce pohlédl vzhůru, kde na nočním nebi zastínil hvězdy temný mrak, a vešel do protějšího křídla konventu. Chodbu spoře ozařovaly olejové lampičky a před opuštěnou celou bratra Kryštofa hořelo několik svící. Gérard jednu z nich uchopil, nedbal, že mu horký vosk stéká na ruku, a vstoupil do prázdné cely.

Na první pohled se tu od té doby, co zde bratr Erasmus našel mrtvého Kryštofa a vyplašil celý klášter svým nervy drásajícím výkřikem, nic nezměnilo. Opat si zvědavě posvítil na kamennou podlahu a ke svému zděšení spatřil něco, čeho se předem obával. Jeho neblahé tušení se naplnilo. V mihotavém světle svíce spatřil otisk kozlího kopyta! Tentokrát to nebyl otisk v prachu, ale zdálo se, že kopyto bylo umazáno od dřevěného uhlí a zanechalo po sobě černou stopu. Opat se spěšně pokřižoval a zamumlal: „Apage, satanas!“

3. kapitola

Té noci nemohl opat strahovské kanonie premonstrátů dlouho usnout. Ve své cele se na úzkém tvrdém lůžku převaloval ze strany na stranu, krčil nohy a zase je narovnával, a když se konečně propadl do snu, zdálo se mu, jak k němu ze všech stran natahují své pařáty podivná stvoření s kozlími rohy a kopyty, vykřikují cosi nesrozumitelného a zjevně se ho pokoušejí napadnout. Zvláště jedna z těch hrozných bytostí působila mimořádně odpudivým dojmem. Takřka celá byla porostlá černou srstí, jen temně rudý vrásčitý obličej s velkým zahnutým nosem měla holý, a zatímco pravou paží s dlouhými ostrými drápy se sápala po opatovi, levou si necudně pohrávala se svým obrovitým údem…

Gérard se probudil celý zpocený, srdce mu divoce tlouklo a zdálo se mu, že se každou chvíli zadusí. Rychle vyskočil z lůžka, a teprve když se jeho bosá chodidla dotknula studené kamenné podlahy, trochu se uklidnil. Přistoupil k malému klenutému oknu vyplněnému kulatými skleněnými tabulkami, otevřel ho a nadechl se chladného nočního vzduchu. Zdola z údolí Vltavy slyšel vzdálený klapot mlýnů a hučení jezu před kamenným mostem královny Judity. Chvíli tak stál a mumlal si slova modlitby: „Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé, přijď království tvé, buď vůle tvá…“

Konečně pocítil, jak se mu útrobami rozlévá úleva a srdce tluče mnohem pomaleji. Už se chtěl znovu položit na lůžko, když právě v tom okamžiku uslyšel odkudsi z klášterní chodby zoufalý výkřik, ne nepodobný tomu, který slyšel už jednou, a to zvečera, kdy bratr Erasmus objevil mrtvého bratra Kryštofa. Opat se celý roztřásl a pocítil nutkavé přání, aby to byl jen sen, byť hrůzostrašný, ale pouze a jen sen. Jenže sen to nebyl, kamenná podlaha ho studila do bosých chodidel zcela zřetelně a také vzdálený klapot vltavských mlýnů byl veskrze reálný. Poslepu rozžehl křesadlem olejovou lampičku na stolku vedle postele, uchopil ji za držadlo, stiskl kliku dveří a otevřel do chodby. Také okolní cely se už otevíraly a odevšad v bledém mihotavém světle lampiček a loučí vyhlíželi rozcuchaní a rozespalí řeholníci, aby zjistili, co se to děje. Smrt bratra Kryštofa rozjitřila jejich vnímání, rozrušila stereotypní rytmus jejich života a není proto divu, že v té chvíli poněkud připomínali vyplašené hejno slepic. Ani chování jejich představeného Gérarda je nepřimělo k uklidnění.

„Kdo to křičel?“ vyhrkl opat a v jeho hlase se ozval zřetelný tón úzkosti.

„To nebyl lidský hlas, ale spíš ďáblův skřek,“ honem poznamenal šedovlasý převor Norbert, který stál uprostřed chodby. „Vracel jsem se z baziliky, kde jsem se modlil u těla bratra Kryštofa,“ drmolil o překot, zjevně aby vysvětlil, proč není ve své cele.

„Odkud zazněl ten výkřik, bratře převore?“ otázal se opat, který se při zmínce o ďáblově skřeku ještě více vyděsil. Jako by mu nestačil sen, v němž se to pekelníky jen hemžilo.

„Nevím, otče opate, ale zdálo se, že to bylo odněkud ze základů kláštera. To se mstí ďáblové, které prý v těchto místech kdysi zaklel svatý Vojtěch, patron české země.“

„To snad ne,“ chabým hlasem namítl Gérard, který takovou pověst v životě neslyšel. Nebylo divu, byl rodem z Champagně, byl Francouz, kdežto převor Norbert se narodil zde v Čechách. „Přece by biskup Jindřich Zdík, muž svatý a bohabojný, nezakládal náš klášter právě zde.“

Převor mlčel, byť měl chuť opatovi připomenout, že dříve se na strahovském kopci nacházela skutečná peleš lotrovská, sídlo loupežníků číhajících na osamělé poutníky a kupce chvátající tudy do Prahy.

„Bratři, pojďte za mnou,“ vyzval ostatní Gérard a s olejovou lampičkou v ruce vykročil chodbou směrem k rajské zahradě. „Podíváme se, co se stalo.“ Třebaže se snažil ovládat své pocity, hlas se mu trochu chvěl.

Klášter zalilo nespočetně mihotavých světel, ať už lampiček, loučí nebo zapálených svící, jimiž si po původu výkřiku pátrající mniši svítili na cestu. V rajské zahradě však nic podezřelého nenašli, ba ani v klášterním sklepení, jak se obával převor Norbert. Teprve konvrš Simon, laický bratr, který se staral o klášterní stádo ovcí, spatřil cosi bílého venku před vchodem do baziliky. Zvedl svou pochodeň, aby si na záhadný předmět posvítil, a rázem ji v úleku upustil na zem. Několik kroků před chrámovými dveřmi bezvládně ležel řeholník v premonstrátském hábitu.

„Bratři, pospěšte sem!“ zvolal a za chvíli se prostranství před bazilikou zaplnilo mnichy. Nikdo z nich se však k ležícímu tělu nepřibližoval, všichni čekali na opata Gérarda. Konečně dorazil i on, popošel k ležícímu a ve světle své lampičky spatřil nejdříve zkrvavený bílý hábit a pak teprve rozeznal pádem znetvořené tělo některého z bratří. Jeho obličej byl sice rozbit na krvavou kaši, nicméně podle malého hrbu na zádech usoudil Gérard, že se jedná o zvoníka Armina.

Opat se pokřižoval a pohlédl vzhůru, aby zjistil, odkud asi zvoník spadl. Ve tmě se rýsovala jedna ze dvou kostelních věží. Nebylo pochyb, že se Armin zřítil z ochozu jedné z nich, nejspíše z té levé, která stála blíže místu jeho pádu. Zbývala tady však otázka, zda spadl sám nešťastnou náhodou, nebo do něho někdo strčil. Kdo by ale zabíjel hrbatého zvoníka? Jaký by k tomu měl důvod? Gérardovi vířily hlavou znepokojující myšlenky. Ke dvěma úmrtím ve stejný den nedošlo přece náhodou. A pokud snad ano, byla to hodně divná náhoda. Napadlo ho, že o tom bude muset zpravit pražského biskupa Jana z Dražic.

4. kapitola

Královský soudce Melichar z Roupova vášnivě objímal nahou komornou Kordulu, jako posedlý líbal bradavky jejích ňader a cítil, jak se mu mezi nohama znovu topoří jeho úd. Ale právě ve chvíli, kdy už se nedočkavě těšil na nové milování, uslyšel někde blízko správce Břeňka:

„Neviděla jsi pana Melichara?“

„Myslím, že šel za kaplanem Zachariášem,“ ozval se hlas kuchařky Cilky. Soudce si tiše povzdechl. Bylo mu zřejmé, že ho ta dobrá duše kryje.

„S ním určitě nebyl,“ namítl Břeněk. „Kaplana jsem před chvílí potkal. Spěchal do vsi poskytnout poslední zaopatření sedláku Bártovi.“

Melichar cítil, jak se mu úd zase zmenšuje. Rychle ho přešla chuť na nové milování a posadil se do sena.

„Co je?“ zašeptala Kordula.

„Zdá se, že mne hledá správce.“

„To je škoda. Už jsem se těšila, že si to znovu rozdáme.“

„Já taky,“ přiznal Melichar. „Poslechni, kde mám košili a kalhoty?“

„Vím já? Choval ses jako posedlý a rychle ze sebe všechno serval,“ ušklíbla se komorná.

Melichara napadlo, zda není příliš drzá. Takhle přece komorná s vladykou a královským soudcem k tomu mluvit nemá. Ale co se dá dělat, když ho to její nádherné tělo tak přitahuje! Spěšně si natáhl spodky, košili a nohavice, vytřepal si z vlasů a vousů seno, letmo políbil Kordulu na ústa a zašeptal:

„Počkej tu na mne. Hned jak to vyřídím, vrátím se.“

„Jen aby,“ skepticky odvětila komorná. „Chlapi toho naslibují…“

„Kteří chlapi? Ty snad ještě někoho máš?“ V soudci se probudila žárlivost.

„Mám, jednoho starého ženáče, který je pořád někde pryč a málokdy má na mne čas.“

Melichar pochopil, že naráží na jeho stálou zaneprázdněnost, ušklíbnul se a spustil z patra seníku. Lehce dopadl na udusanou zem a jen tak bosý vyšel na dvůr. Naštěstí si ho nikdo nevšiml. Byl tu jen vypasený správce Břeněk, a právě hleděl někam na opačnou stranu.

„Co se děje?“ ozval se vladyka za jeho zády.

„Ach, tady jsi, pane, hledám tě už hodnou chvíli.“

„Copak se stalo tak důležitého?“

Břeněk se podezíravě podíval na svého zaměstnavatele, který nevypadal právě důstojně, jak by se na královského soudce slušelo. Ve vlasech měl stébla sena a z nohavic mu koukaly bosé nohy jako nějakému pasáčkovi.

„Přijel posel od pražského biskupa,“ tichým hlasem mu svěřoval správce. „Zavedl jsem ho do světnice a nalil mu pohár medoviny.“

„Provedl snad něco náš kaplan, že k nám sám pan biskup posílá svého posla?“

„Chce s tebou mluvit, pane, ale smím-li radit, raději se převleč, ať si o tobě nezkazí mínění.“

„Hmmm,“ zamručel nespokojeně Melichar. „Kvůli biskupskému poslovi se nezblázním. Ale medovinu si s ním dám.“

A bosý se vydal do tvrze, a dokonce se mu líbilo, jak nohama hlasitě pleská po kamenných schodech. Když vešel do světnice, spatřil hubeného zrzavého mládence v hnědém kabátci a šedých nohavicích, který spěšně vstal od stolu. Měl vlnité kaštanové vlasy až na ramena, frajersky zastřiženou bradku a svůj meč odložil na lavici. Nechápavě se na soudce podíval a v jeho světle modrých očích se zračilo překvapení. Než stačil cokoliv říci, Melichar ho předešel:

„Vítej na Roupově! Copak po mně chce pan biskup?“

„Jeho Eminence ti, vzácný pane, posílá list.“ S těmito slovy mládenec sáhl do kožené brašny, vyňal odtud složený pergamen opatřený červenou pečetí a podal ho soudci. Očima přitom zabloudil na jeho bosé nohy a protáhl obličej údivem. Takhle si královského úředníka rozhodně nepředstavoval.

Melichar jeho úšklebek buď neviděl, nebo mu nevěnoval žádnou pozornost. Usedl na lavici, pohodlně natáhl nohy před sebe, prohlédl si pečeť s vyraženou biskupskou mitrou, rozlomil ji, pergamen pečlivě rozložil před sebou na stole, uhladil ho dlaní a začetl se.

„Hej, Břeňku,“ zvolal po chvíli na okounějícího správce, který přišel do světnice zároveň s ním, „nalij mi taky medovinu. Budu muset odcestovat.“

„Co se stalo? Co píše pan biskup?“ zajímal se Břeněk.

„Prosí mne, abych přijel do Prahy a ujal se vyšetřování prý podivných úmrtí v premonstrátském klášteře na Strahově.“

„Co se může v takovém klášteře stát podivného? Vždyť ti řeholníci mají všechno předem rozvržené. Ráno vstanou, jdou se pomodlit…“

„Zadrž, Břeňku, a raději mi už nalij tu medovinu!“ napomenul správce Melichar.

„Pane královský soudce,“ nesměle se ozval posel, „mohu tedy Jeho Eminenci vyřídit, že přijedeš?“

„Vyřídím to panu biskupovi sám. Vyjedeme už zítra. A ty,“ ukázal na zrzavého mládence, „pojedeš s námi.“

„To bych měl asi sehnat Božetěcha, co? Ten přece také pojede s tebou, pane,“ vpadl roupovský správce do rozhovoru.

„Samozřejmě,“ přikývl Melichar.

„Jenže to bude problém,“ opatrně připomněl Břeněk.

„Jak to?“

„Božetěch má ve vsi nějakou holku a dělá s tím hrozné tajnosti.“

„No to se podívejme na toho divocha. Tak neotálej a vyzvedni ho od té neznámé krasavice, kde se, jak ho znám, nejspíše zdržuje.“

„Když já nevím, která to je a kde bydlí.“

„Břeňku, nechtěj, abych se rozzlobil.“ Melichar mírně zvýšil hlas.

„Už běžím, pane,“ smutně si povzdechl Břeněk a zcela v rozporu se svými slovy se pomalu loudal ke dveřím světnice.

„Cestou řekni Cilce, že máme hosta, ať připraví večeři navíc.“

„Děkuji, pane královský soudce,“ pospíšil si vyjádřit svoji vděčnost biskupský posel. Však už mu za celý den, co se trmácel na koni do Roupova, pořádně vyhládlo a zdálo se mu, že v břiše kručí tak, že to soudce Melichar určitě slyší.

„Copak se v klášteře Mons Sion vlastně přihodilo? Biskup píše o podivných úmrtích, ale nic konkrétního nezmiňuje.“

„Slyšel jsem, že prý tam řádí ďábel,“ tiše zamumlal posel a honem se pokřižoval.

„Ďábel? Kdo na to přišel?“

„Říkal to ctihodný otec opat Gérard.“

„Viděl toho pekelníka někdo?“ Královský soudce se opovržlivě ušklíbnul. Ohánění se ďábly neměl rád, spíše věřil na lidskou zlobu a zášť.

„To ne, ale v klášteře se prý našly stopy kozlího kopyta, jaké mívají rohatí.“

Melichar nedůvěřivě zavrtěl hlavou: „No to se podívejme. Co na to říká pan biskup?“

„Jeho Eminence vrtěla hlavou zrovna jako ty, pane soudce. Také jí to nešlo na rozum. Ale když převor Norbert prý toho ďábla málem potkal.“

„Málem? Tomu nerozumím. Buď někoho potkám, nebo ho nepotkám.“

„Převor prý cítil zápach síry a stejně jako opat viděl stopy kozlích kopyt. Jako z udělání byly údajně tam, kde došlo k těm úmrtím. Vypadalo to, jako by sám ďábel zavraždil ty nešťastné mnichy.“

„Já si myslel, že ďábel jen odnáší hříšné duše do pekla, ale nevraždí,“ namítl Melichar.

Biskupský posel pokrčil rameny. Byl sice v biskupských službách, ale v teologických otázkách se nevyznal. „Jenom ti říkám, pane, co jsem slyšel.“

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola