Obsah

Předehra

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

PODĚKOVÁNÍ

Soumrak

Soumrak

Jessie Cave

Přeložil Martin Urban

SUNSET

Copyright © Jessie Cave, 2021

Published in 2021 by Welbeck Fiction Limited,

part of Welbeck Publishing Group

20 Mortimer Street London W1T 3JW

All rights reserved

Translation © Martin Urban, 2023

ISBN 978-80-249-4986-4

Pro Bebe

Předehra

Ruku v ruce stoupáme do kopce. Náš hotel sedí na jeho vrcholku. Na záda jí spadá cop zrzavých vlasů, ze kterého vypadávají prameny, a letní šaty má příliš krátké, takže se vykasávají. Nevšímá si toho nebo jí to je možná jedno, protože je na dovolené. Táhne mě s sebou, a když mi srdce začne bušit jako splašené, zalituju, že jsem nezůstala u plavání nebo jakékoli jiné činnosti. Kéž bych byla disciplinovaná a silná jako ona. Růžové žabky se mi zarývají mezi prsty a do nového puchýře se mi dostal písek, lýtka mě bolí už od dnešního chození po pláži. Jsem tak přecpaná pizzou, že žadoním, abychom se na chvíli posadily.

Sedneme si na okraj travnatého pahorku, a zatímco slunce klesá k obzoru, popadáme dech. Obloha je postříkaná neonově růžovou a oranžovou jako nějaký obraz. Ukáže na zapadající slunce.

Ona: Měly jsme štěstí…

Já: Naplánovala jsem to.

Ona: Tak vztyk a jdeme…

Já: Hannah, nemůžu, prosím tě…

Ona: Ale můžeš…

Já: Zůstaňme ještě chvilku, budeme pozorovat západ slunce…

Ona: To už zapadlo, Ruth. Ale zítra vyjde znovu.

Vyrazí kupředu soumrakem a chechtá se. Nehybně sedím a nejsem schopná – nechci – se bez ní pohnout. Vrací se. Jak taky jinak.

* * *

Výčet ujetých věcí, které jsem dělala
během posledních měsíců:

• Ošklivě jsem si popálila jazyk lasagnemi z mikrovlnky, což mě tak dožralo, že jsem je vyhodila z okna. Lasagne dopadly na stříšku autobusové zastávky, kde je pak několik dnů ozobávali holubi.

• Každý večer před usnutím jsem na stěnu přilepila žvýkačku, protože se mi nechtělo vstát a jít ji vyhodit. Z vrstvy na stěně pomalu vyrostla „žvýkačková hora“, kterou nyní obývá šest mrtvých much.

• Uprostřed noci jsem zakoupila ingredience na mrkvový dort, ačkoli ho nesnáším. Pak jsem ho chtěla dát nějakému bezdomovci, ale nesehnala jsem žádného, který by si ho vzal.

• Usnula jsem v oddělení ložnic v obchoďáku John Lewis Zdál se mi živý hrůzostrašný sen, a když jsem se s vřískotem vzbudila, stály u mě tři prodavačky a jeden policista, který o mě nejevil zájem.

• Chybně jsem vyluštila několik sudoku v novinách a pak jsem k nim připsala lehce výhružné jinotaje v duchu: VÍM, CO JSI DĚLALA LONI V LÉTĚ.

• U televizního pořadu Bořiči mýtů jsem masturbovala s pomocí drahého vibrátoru, který jsem ukradla sestře.

1

Terminál 5, letiště Heathrow

2019

Jsme v odletové hale a já čekám, až přestane telefonovat. Vím, že mluví s ním, protože když na displeji viděla, kdo volá, koutky úst jí vyletěly vzhůru. Ví, že mi její „zamilovaná“ verze leze na nervy, takže s mobilem poodejde stranou. Pozoruju, jak se opírá o kovové zábradlí. Nohy má po mámě, já mám stehna po tátovi. Na vteřinu předstírám, že není moje sestra, a dumám, jestli by mi připadala atraktivní, kdybych nejdřív spatřila její záda. Asi ano.

Na sobě mám starou šedou teplákovku značky Adidas a pod ní bombarďáky, ale podprsenku ne. Můj obvyklý cestovní úbor. Sestra na sobě má krátkou hnědou sukni, aby mě naštvala. Do letadla si vždycky oblékne upnutou sukni, a i když říká, že se záměrně nesnaží být sexy, aby mě nenaštvala, stane se opak. K sukni si vzala přiléhavé tričko z úpletu a tenké šedé punčocháče. Na pokažení dovolené je trochu brzy, takže před ní její ohoz zatím nekomentuju. Počkám s tím, až nastoupíme do letadla. A když se usadíme na svá místa, sestra se nesměle rozhlédne a povolí si u sukně vrchní knoflíček, já se k ní potom otočím s dotazem: „Proč si ji bereš do letadla, když je tak nepohodlná?“ Bude trvat na tom, že ta sukně pohodlná je. Sestra je lhářka, ale to já taky.

Na rozdíl od ní nemám, komu bych z letištní haly volala, tak se vydám pro kávu. Máme zavedený rituál, že dorazíme na letiště brzy a pak s pohárky kávy v rukou pozorujeme letadla. Nechává mě hádat, kam poletíme. Nikdy to neuhádnu a pak žasnu nad cílovou destinací, protože není tak levná, jak jsem předpokládala. Sestra trvá na tom, že bude všechno platit ona, načež vždycky zaprotestuju, ačkoli nemám peníze. Tvrdí, že je přece jen moje starší sestra, že vydělává a že mě má ráda. Nevím, jak mě může mít ráda, když mám tak blbou povahu.

Na dnešek jsem u Hannah přespala. Sice má doma k dispozici pokojík pro hosty, ale ten nevyužívám, vždycky spím v její posteli. Dala jsem si vanu, ona mi mezitím četla nějaký článek, kterému jsem nerozuměla, ale předstírala jsem opak, a když jsem vylezla z vany, vklouzla do vody po mně. Připadá mi to nechutné, ale jí šetření vodou dělá radost. Obtočila jsem si osušku kolem spodní části těla, lehla si na podlahu a předstírala jsem, že jsem mořská panna. Nikoho jiného nedokážu rozchechtat tak jako sestru, jako by tohle kouzlo fungovalo pouze na ni.

Jako děti jsme si hrály na mořské panny tak, že jsme každá nacpala obě nohy do jedné nohavice pyžama, a pak jsme sebou mrskaly na podlaze, jako bychom chtěly někam uplavat. Myslím, že to mohlo vypadat jako kombinace Malé mořské víly a filmové kriminálky. Připadalo nám to hrozně vtipné, rodičům už tolik ne, ale aspoň se na nás chvilku dívali, než odešli trávit večer po svém do přízemí. Teprve relativně nedávno jsem si uvědomila, jak často nás nechávali samotné, jakmile jsme se utišily. Stejně jsme nespaly, dál jsme se tiše chichotaly do tmy a nedokázaly jsme přestat.

Coby dospělá mívám pětidenní fáze, kdy se snažím být lepším člověkem, než mě to znudí a vzdám to. To pak navštívím Hannah, ležím s ní v posteli a ona mi radí, co mám dělat, abych si dala život do pořádku: komu mám přestat psát, co bych měla jíst pro větší přísun energie a jaký mám používat kondicionér. Ve vzduchu naznačuje rukou odrážky a já sleduju dráhu jejích prstů.

Na to, jak je mladá, má až moc pěkný byt, který se nachází v přestavěném skladišti na King’s Cross. Je o čtyři roky starší než já, a ačkoli doufám, že v jejím věku si pořídím taky takové bydlení, jen co si dám život do pořádku, silně o tom pochybuju. Sestra má fotografie na stěně zarámované, a ne jen přilepené jako já. Má zrcadla, aby se místnosti jevily větší, vinylová elpíčka, roztodivný kaktus a opravdový krb, který mi nahání hrůzu. Dokonce si pořídila vlastní lampy – jsou nóbl a fungují v nich jen specifické žárovky, které musí objednávat přes internet. Tudíž nemá doma jen nekvalitní lampičky jako já, které tam nechal předchozí nájemník.

Můj byt na nedaleké Caledonian Road je oproti jejímu obydlí čtvrtinový. Nemovitost, která dříve patřila městu, koupili rodiče, když v devadesátkách přišli k nějakým penězům – což byla ta nejrozumnější investice, jakou kdy udělali. Pokud by se z nich náhodou stali slavní superboháči a neměli čas starat se o svoje dospělé dcery, tenhle byt nám měl sloužit jako záložní bydlení.

To já se penězi nikdy nezabývám. Hannah ano. Utrácí s rozumem, šetří, ale nijak fanaticky. Nové oblečení si moc často nekupuje, až na pracovní kostýmy. Chodí do obchodů se zbožím darovaným na charitu a taky ženám bez domova oblečení sama daruje. Někdy si ji dobírám, když říkám, že se jako altruista jen tváří, protože jeden den něco daruje a druhý den si něco ve stejném obchodě v přestrojení zase koupí. Tyhle moje řeči nemá ráda. Ohledně morální integrity máme velice odlišný smysl pro humor.

Zatímco v noci na dnešek pochrupovala ve velikánském tričku, které má už celou věčnost (v tom vybledlém s postavičkou z animáku, které dříve patřilo mámě), netrpělivě jsem vysedávala v koupelně a zírala na nekonečnou řadu kosmetických přípravků. Z nudy jsem některé vyzkoušela. Připadalo mi zvláštní, že má tolik prostředků na vlnité vlasy, když jsou její vlasy od přírody celkem rovné. Jak jsem zkoumala složení obsahu lahvičky s nápisem „Věčně zářivý vlasový olej pro bohyně“, všimla jsem si na spodní levé poličce pánského deodorantu. To bylo poprvé, co po sobě některý její přítel zanechal stopu.

Teď objednávám kávu v Costa Coffee, kde se se mnou baristka vůbec nebaví, jen ke mně otočí iPad, abych mohla zaplatit. Dívám se na další pracovnici pobočky, která věší nějaký obraz nad samoobslužný koutek s cukrem, umělým sladidlem a takovými těmi tyčinkami, co si s nimi leda poraníte jazyk. Na obrazu je typický výjev z Londýna. Až na zářivě červenou telefonní budku je černobílý. Postrádá jakýkoli význam a je ošklivý, přesto se mi celkem líbí.

Posadím se a čekám, až vychladne sestřino latte bez kofeinu s ovesným mlékem. Já si dávám dvojité mocha, což je podle mě horká čokoláda pro dospělé. Začnu si kreslit na ubrousek s logem Costa Coffee. Na umělecké škole mi říkali, že mám kreslit i něco jiného než vlastní sestru, jenže já namítala, že to chci zkoušet tak dlouho, dokud nebude podoba věrná. Sestra konečně ukončí hovor a sedne si naproti mně. Čekám, až se podívá na můj pohárek a vynadá mi za to, jaký jsem zvolila nápoj. Tolik cukru, řekne, načež si vygoogluje přesné množství cukru ve dvojitém mocha z Costa Coffee, protože jí to připadá zábavné. Jenomže to neudělá. Místo toho se se zářivým úsměvem zahledí na mou čmáranici, vezme mi propisku a za necelou minutu na jiný ubrousek dokonale nakreslí mě. Lehkost, s jakou to zvládne, mě rozzuří.

Na telefonát se jí nevyptávám. Sestra vytáhne svazek plastových fólií s našimi cestovními pasy, letenkami, doklady o pojištění a dalšími potřebnými věcmi. Svůj cestovní pas nechávám u ní v tašce, protože jsem ho už jednou ztratila, a pak jsme zmeškaly let. Tehdy se nezlobila a pas jsme o hodinu později objevily na záchodcích, ale už mi ho radši nesvěřila. Brzy si budeme muset obstarat nové cestovní doklady. Krátce po téhle dovolené přestanou ty stávající platit, načež si je Hannah pečlivě uloží do své sbírky starých pasů. Ráda sbírá věci.

Pozorujeme letadla a svorně mlčíme. Zvuky letiště mě uklidňují i vzrušují zároveň.

Ona: Potřebuju něco ke čtení!

Má ráda kriminální romány. Jdeme do ochodu WHSmith, kde pouštějí nějaký pop; sestra kývá hlavou do rytmu, brouká si, bere do rukou knížky, čte názvy na hřbetech a zase je odkládá. Já si zapomněla s sebou vzít knížku o filozofii, kterou už půl roku naoko čtu, ale stejně asi nebudu mít na čtení čas. Protože se budu jenom bavit.

Když jde zaplatit k samoobslužné pokladně, zkusím k nákupu přidat pytlík šumivých Haribo bonbonů, abych měla něco na cestu. Sestra vezme sáček mezi ukazovák a palec, jako by to byla myš, a nedovolí mi ho koupit. Z tašky povytáhne velký pytlík mandlí tak, abych ho dobře viděla.

Hannah: Prospějí ti, vitamin E má blahodárný vliv na pleť.

Já: Vitamin E! Tý jo, dík.

Hannah: Poděkuješ mi později.

Opravdu lituju, že jsem si neoblékla tričko a pod něj podprsenku. Už teď jsem spařená jako blbec a nechápu, co mě to napadlo, že jsem se do teplákovky navlékla tak brzy. Proč jsem si nevzala tričko? Hannah si zastrčí pramen vlasů za ucho a já si všimnu, že má v uších ty matně zlaté kroužky, které jsem jí už před lety koupila v Claire’s. Obě máme slabost pro laciné kroužky do uší, které vypadají trošku zašle. Když se shýbne, aby vložila knížky do tašky, všimnu si chlápka, který jí kouká na zadek. Zašklebím se na něj, ale ani to s ním nehne. Už jsem si zvykla být vedle Hannah neviditelná.

Vím, že když nás někdo vidí vedle sebe, dovtípí se, že jsme sestry, protože máme podobně stavěné obličeje, rty a oči, ačkoli její rysy se jeví jaksi výraznější, plnější, kompletnější. Dokonce i naše hlasy jsou podobné, ale ten její je vyšší a nosovější, což jí s oblibou a často připomínám. Já vedle ní vypadám, že mi na vizáži moc nesejde. Hannah mi někdy kupuje oblečení, které prý více sedí „mým tvarům“, jenže já tvrdím, že žádné tvary nemám. Jsem štíhlá, ale stále jaksi neforemná. Našedle hnědou kštici mám sepnutou na temeni, jeden pramen vlasů mám přilepený na opoceném čele. Hannah se ke mně otočí a odlepí ho.

Ona: Máš s sebou faktor padesátku?

Přikývnu. Lahvičku mám v tašce, tu samou, jakou jsem měla i na minulé dovolené. Na tu příští si budeme muset obstarat novou, což by mohlo být ještě letos, pokud do té doby Hannah neotěhotní nebo se nevdá. Stydím se za to, ale doufám, že ne. Faktor padesátku nepotřebuju tolik jako ona. Až se vrátíme domů, bude mít od sluníčka nejméně stovku pih.

2

1999

Najednou jsem si uvědomila, že na sobě nemám kalhotky. Máma s tátou nedávno sestře dovolili, aby mě vodila do školy, chodila do páté a já do první třídy. Bylo slunečno, ale dost foukalo. Věděla jsem, že už tak jdeme pozdě, nebyl čas doběhnout domů. Rozbrečela jsem se a říkala, že se bojím, že se na to přijde a že dostanu vynadáno. Hannah mě pak odvedla za strom, ověřila si, že se nikdo nedívá, stáhla si gaťky a podala mi je. Byly mi velké a měly vzorek s fialovými motýly. Pokračovaly jsme v cestě a já se držela popruhu jejího batohu (říkaly jsme mu „vodítko“), pak se rozeběhla a táhla mě za sebou až do školy. Připadala jsem si jako na horské dráze.

Čekala jsem, až mě vyzvedne po vyučování. Třídu měla na druhé straně školy, takže jsem bývala tou poslední, koho si někdo vyzvedl, a čekala na sestru s učitelkou, která měla lesklé černé vlasy s bílým proužkem svázané do drdolu. Nepamatuju už si její jméno, ale vzpomínám si, že na sobě měla každý den stejnou modrou dlouhou sukni a voněla po levandulovém mýdle. Když jsem spatřila přibíhat Hannah, rozpřáhla jsem ruce, v jedné jsem držela krabičku od svačiny, a čekala, až jí padnu do náruče.

Ona: Nespadly?

Já: A co?

Ona: Ty kalhotky. Nespadly?

Já: Ne.

Ona: Fajn. Bála jsem se toho.

Když máma otevřela domovní dveře s nóbl slunečními brýlemi na očích a hrnkem vína v ruce, spatřily jsme dým z cigaret a ucítily slaninu. Ty brýle nosila skoro denně a ráda dávala k dobru historku o tom, jak je ve dvaceti letech ukradla v jednom obchodě, a jelikož ji od té doby hryzalo svědomí, chtěla to jejich častým nošením nějak vynahradit.

Rodiče pořádali další z odpoledních dýchánků hemžících se herci, spisovateli a lidmi vydávajícími se za producenty nebo ředitele castingu. Lidé v okázalých košilích s obrázky plameňáků posedávali na pianu nebo se rozvalovali na gauči. Přes televizi byl přehozený jeden z máminých šátků, což mě mátlo – proč by se telka měla schovávat? Ačkoli mi bylo teprve kolem šesti let, vycítila jsem netečnost těch lidí, když jsem je musela pozdravit. Chtěli jen dát do pléna svou veselou historku z konkursů, nějakým dítětem se nechtěli nechat rušit.

Máma nás nechávala v přízemí, jen když po nás chtěla, abychom jejím hostům něco předvedly. Hannah jim zpívala písničky s mnohem větším nadšením než já. Byla jsem nervózní a pozorovala ji ze schodiště. Když splnila povinnost, vyběhly jsme do pokojíčku postavit si pevnost. Líbilo se nám, když byl doma večírek, protože jsme si mohly celé hodiny hrát a nemusely jít na kutě.

Hannah jako obvykle postavila „kouzelné království“ – ze židlí s vysokým opěradlem ukradených z kuchyně visela prostěradla, v každém koutě byly kupy navršených polštářů. V království jsme si četly pohádky s bradami opřenými o baterky, což nám měnilo výraz v obličejích. Nebo jsme pod sestřiným velením pevnost opustily, jen abychom se tam za chvilku vrátily a předstíraly, že jsme v jiné zemi, na cizím exotickém místě plném vzrušujících věcí, kde jsme s legračním přízvukem popisovaly okolí. Přinutila mě si ta místa představit a já je doopravdy viděla. Takže než jsme šly spát, cestovaly jsme do vzdálených zemí, vyprávěly si stovky příběhů a ani si neuvědomily, že nebyla večeře; pak se připotácel táta, aby nám přiopile popřál dobrou noc a zhasnul.

Následujícího rána na gauči dole vyspával náhodný host nebo výstředně oděný pár, zatímco my jsme si dopřávaly pořádnou snídani – obě jsme si často dávaly misku míchaných cereálií. Kukuřičné lupínky Crunchy Nut a Coco Pops. Hannah pak poklidila, zatímco já sundala z televize mámin šátek a dívala se na kreslené pohádky. Když jsme se šly rozloučit s rodiči, máma už většinou byla pryč. Táta spal až do našeho návratu ze školy. Na dotaz, jak se celý den měl, odpověděl, že „přemýšlel“.

Po střední jsem se přihlásila do nultého ročníku na akademii. Dostala jsem se tam snadno, protože jsem do portfolia zařadila nádherné portréty, které sestra vytvořila v maturitním ročníku. Kreslila i malovala lépe než já, ale nechtěla patřit mezi umělce jako naši rodiče. To já měla vždycky jen dobré nápady, jenže jsem nevěděla, co si s nimi počít, tak jsem na ně zapomněla. Když jsem sestře tu a tam večer nějaký svůj nápad vyprávěla, nechtěla poslouchat dál, dokud jsem si nevzala k ruce zápisník a propisku.

Ona: Když si to nezapíšeš, zapomeneš to.

Po nultém ročníku, ve kterém jsem podle všeho excelovala, jsem zahájila řádné studium na akademii, ale sama jsem si ho mařila. Začala jsem být posedlá kluky, kteří nebyli posedlí mnou. Bohatými mladíky, kteří se všemožně snažili vypadat chudě, ruce a tváře měli stále od barev, za nehty špínu. Zpočátku byli všichni typickým snem každé holky, jen aby se postupem času nechali příšerně potetovat a vypadali pak jeden jako druhý, načež všechny holky pochopily (o svých šancích stát se druhou Tracy Emin uvažovaly střízlivěji než já), že není ani hygienické, ani zdraví prospěšné nechat se vyprstit jednou z těch rádoby utrápených duší. Posunuly se dál. Kdežto já zůstala pozadu.

3

Středozemní moře

Budím se brzy kvůli světlu. Vidím, že stojí u okna, dívá se na moře a přivazuje závěs. Vím, že už je namalovaná, protože zastihnout ji bez zlaté oční linky se mi nikdy nedaří. Cvičí ranní jógu pro dobrou náladu.

Já: Děláš to jen proto, abys mě naštvala.

Ona: Ne. Dodávám energii duši.

Já: Tvoje duše to nepotřebuje.

Ona: Pojďme si najít nějaké pěkné místo…

Já: Ještě hodinu, prosím…

Ona: Stačí si obléknout plavky a vyjít ven...

Na opuštění dočasné ložnice nejsem připravená. Chci zůstat ještě chvíli v posteli, nespěchat. Nejsem ranní ptáče jako ona. Před odchodem opět zatáhne závěs a pohladí mě po tváři.

Znovu usnu a po probuzení je mi úzko a chci spěchat za ní. Scházím z vysokého kopce na pláž a posílám jí textovku s popisem svých pocitů, o kterých vím, že si vyloží jako: „Promiň, že jsem si přispala“. Odpoví několika smajlíky, což si vyložím jako: „Netrap se tím“. Od chvíle, co se seznámila s ním, je tak nehorázně šťastná, že to čiší i z esemesek.

Na úbočí kopce si všimnu nádherných květin. Jsou zářivě růžové a červené; tady člověku všechno připadá barevnější. Přidřepnu, abych k nim přivoněla, ale jediné, co cítím, je slaný pach moře. Zastydím se, že by mě mohl někdo vidět čichat ke květinám, tak se narovnám a pohledem zkoumám pláž pod sebou.

Ihned zmerčím sestru, má na sobě fuchsiově růžové plavky, jsou o číslo menší, než je její velikost, takže jí z nich trochu vylézá zadek. Leží na ručníku na skládacím lehátku. Pocítím nutkavou touhu zavolat na ni, tak to udělám, ačkoli pochybuju, že mě odsud shora uslyší:

HANNAH!!!

Ale ona slyší. Zvedne hlavu a mávne na mě. Taky jí zamávám, takhle na sebe chvilku hloupě máváme a smějeme se. Jakmile sejdu dolů k lehátkům, která speciálně pro nás vybrala, otočí se ke mně zády. Je to signál, abych ji celou postříkala faktorem číslo 50.

Ona: Hezky ses prospala?

Já: Nevím, co to se mnou bylo, promiň. Měla jsem divný sny.

Ona: Vždycky jsou divný, když si přispíš.

Já: Nudila ses beze mě?

Ona: Ne. Pěkně jsem se prošla. Vidíš ty lidi skákat z tamhletoho útesu?

Ukáže k vysokému útesu po pravé straně. Zadívám se tam a spatřím nějakého človíčka skočit po hlavě dolů, je tak malinký, že vypadá jako lego panáček padající ze stolu.

Ona: Jdeme to taky zkusit!

Já: A co?

Ona: Přece to, co dělají oni, koukni…

Já: Já z žádnýho útesu skákat nebudu. Zešílela jsi?

Koupím si takovou tu mini ledovou kávu, která je k dostání jen na plážích a podává se v plastových pohárcích na panáky. Nic lepšího jsem v životě neochutnala.

Ona: Měla bys přestat s přežíváním na cukru a kofeinu…

Já: Už jsi tohle někdy ochutnala?

Donutím ji si cucnout. Usměje se.

Ona: No dobře, předtím jsem si to taky dala. Jsou skvělý.

Já: Deset těchhle kafíček bych si objednala jako poslední jídlo před popravou.

Ona: O posledním jídle před popravou přemýšlíš nějak moc často.

Zvedne se a utíká do vody. Vyhrabu do písku díru, mobily strčím do malého plastového sáčku, ve kterém jsme měly na letišti toaletní potřeby, a zahrabu je. Náš vlastní improvizovaný trezor. Utíkám za ní, pak spolu plaveme. Nalokám se mořské vody a zakuckám se. Vezme mě na záda a pak vestoje čeká na velikém kameni, až se vzpamatuju. Závodíme k bójce pohupující se asi pětadvacet metrů od nás, cestou spatříme medúzu. Vůbec poprvé závod vyhraju.

Já: Nechala jsi mě vyhrát?

Ona: Možná.

Já: Proč jsi tak hodná? Zneklidňuje mě to.

Ona: Nejsem…

Já: Ale jsi.

Postříká mě, abych už sklapla, pak mi vykládá nepříliš zajímavé informace o medúzách: „Víš, že medúzy mají pusu uprostřed těla?“ načež její výklad začnu parodovat. Potom jí spadnou sluneční brýle do vody. Obě je zkoušíme najít, ale neúspěšně. Obvykle bývá z takové události nešťastná, protože hrozně nerada ztrácí věci, ale dnes ji to netrápí. Opět civí na útes, jako by na ni volal.

Plaveme prsa zpátky na pláž. Brouká si stejnou písničku jako obvykle, její název neznám. Broukám si s ní, jako obvykle falešně. Lidi na pláži spí na poledním slunci a netuší, že se spálí. Sleduju, co kdo čte, a zjistím, že tři ženy mají stejnou knihu.

Hannah mě drží za ramena a vrhá na mě divoký pohled, který už znám. Oči, o kterých tvrdí, že jsou zelené (trvám na tom, že jsou prostě modré), jí krásně svítí. Vypadá jako bohyně. Kdybych ji neměla tak ráda, hned bych ji za to začala nenávidět.

Ona: Musím se tě na něco zeptat a chci, abys věděla, že bude úplně v pořádku, když řekneš ne.

Já: O co jde, kristepane?

Ona: No… Napadlo mě, jestli by ti nevadilo… nezlob se, prosím tě… kdyby se ti přijel představit Rowan?

Já: Do prdele proč?

Ona: Fakt mi nebude vadit, když odmítneš…

Já: To „do prdele proč“ snad značí, že odmítám…

Ona: Ale mohla bys to aspoň zvážit, prosím?

Pustí mi ramena a usměje se. Trochu se tím odhalila, potřebuje můj souhlas. Přesun moci na mou stranu se mi líbí. Ale představa, jak se tady přede mnou oblézají, je nesnesitelná; jak si sedí na klíně, ze slušnosti si dávají vlažné polibky, šeptají si svou tajnou řečí. Zuřím, už jen když si to představuju.

Já: Ne. Nechci se starat o to, abych se mu zalíbila…

Ona: Ale ty už mu sympatická jsi…

S heknutím sebou žuchnu do písku. Posadí se vedle mě a položí ruku na vrstvu písku na mých kolenou, která jsou vedle těch jejích kostnatá.

Ona: Hele – stejně je už na cestě sem. Hrozně mě to mrzí, vážně jsem si myslela, že ti to nebude vadit. Chvílema jsi tak skvělá…

Já: A to má jako znamenat co? „Chvílema“?

Vypěním moc brzy.

Ona: Prosím. Máme na sebe ještě celý den, jen my dvě. Pojďme si dát oběd, projít se nebo tak. Něco ti koupím.

Kouše se do spodního rtu.

Já: Koupíš mi fůru věcí.

Ona: Takže souhlas? Souhlasíš.

Já: Potřebuju se najíst.

Ona: Já věděla, že se tě mám ptát až po jídle…

Já: Obě víme, že si to stejně uděláš po svým, potvoro.

Když mě obejme, spokojeně zavýskne. Kráčíme po pobřeží. Tajně ukáže na brunetku vysoké postavy. Její tělo připomíná dokonalé přesýpací hodiny, které jako by byly zalisované do neonově růžových bikin. Je dohněda opálená, má svalnatá stehna a tak kulatý zadek, že by to klidně mohla být Kardashianka. Chlapi na tuhle ženskou čučí až z druhého konce pláže. I my se zastavíme a zíráme.

Ona: Málo se soustředím na svůj zadek.

Já: Máš toho dost, na co se můžeš soustředit…

Ona: Ale je mi třicet. Měla bych víc trénovat výpady.

Já: Třicet ti ještě není…

Ona: No ale skoro, takže de facto třicet.

Já: Pravda. Panebože, vůbec si neumím představit, že budu někdy tak stará.

Ona: Budeš. Musíš se sebou něco udělat…

Já: Na hecování je moc brzo.

Ona: Hodlám mít zadek jako ta ženská.

Začne v písku kráčet dlouhými výpady, což vypadá hloupě. Představuju si, jaké by to bylo mít sestru, s níž se debatuje o filozofii a politice, s níž se vedou seriózní řeči o směřování světa. Jsem si jistá, že sestra má na takové diskuse dobrou průpravu, jenže je vede s někým jiným. Když je se mnou, projevuje se její skutečné já. Tahle moje Hannah zbožňuje hloupé reality show, s oblibou drbe o celebritách a zná přesné množství kalorií v tyčinkách Twix, KitKat, Twirl a Mars. A mně se líbí, že si k debatám o tyčinkách Mars vybrala zrovna mě.

Dál pokračujeme normální chůzí, ta žena s pěkným zadkem šla brouzdat do vody a pořizovat si selfíčka. Hannah se podívá na mobil a povzdychne si.

Ona: Ještě nikdy jsem  k nikomu něco takového necítila…

Ale cítila, rozhodně jo. Do někoho se zblázní a pak zapomene, že už byla předtím poblázněná devatenáctkrát, možná dvacetkrát. Nevadí mi, že si minulost upravuje.

Ona: Vážně, tentokrát je to jiné. Miluju ho.

Já: Milovala jsi i ty ostatní…

Ona: Jenže on je úplně jiný. Takový zranitelný. Kreativní, hned odpovídá na textovky a má velkýho…

Já: O Brianovi jsi říkala, že je „zranitelný a hodný“, a taky jsi říkala, že Francis má velkýho…

Ona: Jo, jenže to jsem si neuvědomovala, že měl vlastně průměrnýho – opravdu průměrnýho…

Já: Říkala jsi…

Ona: Ne, Ruth, tentokrát to myslím vážně. Myslím, že je to ono. Už jsem se nahledala dost. On je ten pravý.

Já: Říkala jsi, že něco jako „ten pravý“ neexistuje…

Ona: Já vím, já vím. Ale teď jsem potkala toho pravého… Vím, že je to on.

Já: Ježíši.

Opět ukáže na útes, ze kterého vidíme skákat lidi, jednoho za druhým, některé dvojice se drží za ruce. Pustí se až během pádu.

Ona: Myslím, že potřebuju nějakou výzvu.

Ten útes bych ráda nakreslila. Líbí se mi jeho písková barva a drobné plochy, kde roste tráva a květiny; už teď vypadá jako obraz. Slíbila jsem si, že na tomhle výletě každý den něco nakreslím. Sestra mě vezme za ruku.

Ona: Pojď. Nebuď nudnej patron.

Dobře ví, že „nudná“ je jeden z výrazů, kterým mě dokáže vyprovokovat. Takže vyhrává. Vrátíme se k lehátkům. Vyhrabeme z díry mobily. Vysypávám zrnka písku, která se dostala za kryt telefonu, pak se k ní otočím, abych jí řekla, že mám hrozný hlad… Jenže ona už telefonuje. Podle stylu její chůze poznám, že mu říká, že jsem na jejich romantickém semaforu rozsvítila zelenou.

Koupím si další mini kafe a vypiju ho dřív, než mi sestra stačí vynadat. Jde svižným krokem a hledí k moři. Snažím se ji dohnat, ale marně. Má moc velký náskok.

4

Při stoupání k útesu mě puchýř na chodidle začne nesnesitelně pálit. Budu muset najít nějakou lékárnu. Když se vyškrábeme na vrchol, jsem zesláblá, točí se mi hlava a musím si sednout. Všimnu si vybledlé cedule, na kterou si někdo pověsil tašku. Je tam napsáno něco italsky, ale hledat to v Google překladači se mi nechce. Cedule stojí nakřivo, jako by do ní něco narazilo.

Mladá žena v plavkách, celá mokrá, přijde k ceduli, přidrží před sebou selfie tyč s mobilem a zcela bez rozpaků se vyfotí. Na lýtku má přilepený kousek chaluhy. Pozoruju Hannah, která jde k okraji útesu a pak se vrátí. Bojí se. Uvědomím si, že se mi naskytla možnost nás odsud dostat pryč, sehnat něco k snědku a vrátit se do nádherně klimatizovaného pokoje, daleko od selfie tyčí.

Já: Prosím tě, pojďme už, Hannah. Je to strašný riziko…

Ona: Riziko je fajn.

Pozoruje lidi, kteří se chystají se skočit. Začíná se projevovat její soutěživá stránka, zatímco u mě vzplane instinkt být za suchara.

Já: Co když spadneme na skálu…

Ona: Nikdo na skálu nespadnul. Někdo skočil dvakrát, třikrát. Sleduju útes už od rána…

Já: Já do toho nejdu, kurva. Prostě ne.

Ona: Ruth! Klid. Všechno bude v pohodě.

Vezme mě za ramena a obejme. Miluju to, miluju sestru, a přitom jsem ji ráno svou leností zklamala. Zklamávám ji příliš často.

Začne skákat panáky, ruce a nohy se jí synchronizovaně odlepují od těla. Svým chováním připomíná tu poněkud bláznivou Hannah z doby, kdy jí bylo něco přes dvacet. Docela mi to imponuje. Takovou jsem ji neviděla od chvíle, co jí dal kopačky kluk podobný Brianovi z Backstreet Boys. Procházela si fází, kdy projezdila celé noci v horní části dvoupatrových autobusů s hlavou vraženou mezi koleny. Vždycky jsem ji u toho hladila po zádech, dívala se z okénka a byla ráda, že jedu noční linkou s ní a nemusím být tam venku.

Usrkne trochu vody z veřejného pítka, což mě překvapí, protože má z mikrobů hrůzu, a hřbetem ruky si otře ústa. Se zarudlými tvářemi, na kterých už začínají vyskakovat pihy, vypadá najednou tak mladě.

Ona: Pojďme! Do háje! Představ si tu fotku!

Já: Žádný fotky nebudou.

Ona: Všichni se fotí, prostě se postavíš tamhle o něco níž. Vidíš?

Ukáže na skalní římsu těsně pod vrcholkem útesu. Díváme se na muže, jak fotí svou přítelkyni uprostřed seskoku. Vidíme, jak mu dívka po dopadu zamává z vody, opět ji vyfotí. Dumám, nakolik odlišný život bych vedla, kdybych byla typ holky, co má kluka? A nakolik jiný by byl sestřin život, kdyby nikdy přítele neměla?

Právě teď si protahuje boky, jako by se chystala na olympijský sprint. Cítím na jazyku sůl. Vzpomenu si u toho na mámu, která v kabelce stále nosila malou slánku, protože měla všechno ráda „hodně, ale hodně slané“, jak sama říkávala jako nějaké rozmazlené dítě. Když si procházela fází pověrčivé herečky, házela si za levé rameno sůl pokaždé, když uviděla straku. Jednou mi takhle sůl hodila do očí.

Žena, co před chvílí skočila, vybíhá po kamenité cestičce ke svému příteli. Políbí se a začnou se rozhlížet, jestli by je mohl někdo vyfotit. Požádají Hannah, která se jim jeví přístupnější než já a taky vypadá, že by s tou ženou mohla kamarádit; má podobné plavky a taky s někým chodí. Vyfotí dvojici, která je radostí bez sebe, jak se ještě vzpamatovává z úžasných seskoků, a pak znovu a znovu, aby bylo z čeho vybírat. Povídají si italsky, načež si vzpomenu, že sestra se jakž takž dorozumí pěti jazyky. Sice má jen základní slovní zásobu, ale úžasně improvizuje.

Ona: Skáčeš první ty, nebo já?

Už je to rozjeté, nedokážu to zastavit. Kofein a cukr v krvi dosáhly optimální hladiny, takže mám najednou pocit, že bych uběhla maraton, nebo aspoň půlmaraton. Nejsem nudná, tohle zvládnu. Dokážu to.

Já: Skáču první. Ale nechci, abys mě fotila…

Ona: Ale vždyť jsi krásná…

Já: Prostě fotku nechci, oukej?

Ona: Oukej.

Jsem nevrlá, hladová a vystrašená, což je příšerná kombinace. Přistoupím k okraji útesu, zvednu ruce a rozpažím, na obličeji cítím sluneční paprsky. Zamávám Hannah a na vteřinu si připadám opravdu krásná, protože mi to řekla. Když skočím, vykřikne…

Ona: DO TOHO, RUTHIE!

Moc se mi líbí, když mě oslovuje takhle, ačkoli se tvářím, že to nesnáším, protože si nechci připadat jako malé dítě. Během pádu myslím na donuty, ani nevím proč. Cukr v krvi si žádá nášup. Až skočí i Hannah, měly bychom si zajít někam na donuty. Ona si sice nedá, ale mně to dovolí, protože já jí na oplátku dovolím, aby se k nám na téhle pitomé dovolené přidal i její přítel, aby narušil náš společně strávený čas.

Když dopadnu do vody, nic zvláštního necítím. Neprožívám euforii, nejsem radostí bez sebe. Prostě mi je tak, jako bych právě skočila z útesu. Zkusím pod vodou otevřít oči, ale tělo hned vyplave na hladinu. První, co slyším, je vřískající Hannah.

Ona: DOKÁZALAS TO!

Když se celá zadýchaná a mokrá opět vyškrábu na vrchol útesu, tancuje kolem mě a pevně mě objímá. Je cítit po faktoru 50, kterým si namazala obličej. Přetřu místečko, na které zapomněla. Podá mi mobily a plastový sáček.

Ona: Byla jsi fantastická! Naprosto fantastická!

Já: No jo, teď je řada na tobě, ty potvoro.

Ona: Rozmyslela jsem si to. Stačí mi, když jsem viděla skočit tebe…

Já: Cože? Donutila jsi mě k tomu!

Ona: Sama jsi to chtěla! Ve tvém podání to vypadalo jako hračka! Prostě už pojďme pryč…

Já: Vždyť jsme tady kvůli tobě. Takže taky skočíš. Jen běž.

Ona: Pojďme si sehnat něco k jídlu…

Já: Až pak. Dělej. To není fér.

Ona: No tak jo. Ježíši, proč se musím tak bát? Dobře. Koukej si na tý fotce dát záležet. Pořiď jich víc…

Já: Dělej, mám hlad.

Zkusí mě obejmout, ale odstrčím ji a ukážu na okraj útesu.

Já: Přestaň to protahovat a skoč.

Když odcházím fotit na skalní římsu, párkrát se ještě legračně protáhne. Zamávám na ni.

Ona: Mám tě ráda!

Já: Já tebe taky, ty trubko. Skákej!

Zastrčí si prameny vlasů za uši a pošle mi pusu.

Pak skočí. Jako by se na vteřinu zastavila ve vzduchu. Vyfotím ji. V letu se usmívá.

Dopadne do vody, pak já čekám, až se celá rozradostněná vynoří. Zkontroluju pořízený snímek, je dokonalý, sestra bude mít radost. Teď se můžeme vrátit na hotel, kde si dám donut a užiju si zbytek dne. Potom si vzpomenu na Rowana a pocit štěstí ihned vystřídá vztek, že za námi přijíždí tak brzy. Proč tu nemůžeme být jen my dvě?

Tolik se naštvu, že si ani nevšimnu, jak dlouho zůstává sestra pod hladinou.

5

2018

Dovtípila se, že se setkání s jejím novým přítelem vyhýbám, tak na mě nastražila lest.

Vzbudila jsem se za blahosklonného zjištění, že asi beru nechtěné otěhotnění na lehkou váhu, když si nevšímám zásadních signálů, které ke mně vysílá moje vagina. Plodné dny jsem si nehodlala počítat nikdy, vždycky mě jen zajímalo, kdy můžu mít nechráněný sex. Antikoncepční pilulky totiž odmítám, protože když je jednou brala Hannah, stal se z ní úplný démon, a taky mám v sobě hluboce zakořeněnou averzi ke kondomům.

Bývám nejistá, když žádám muže, aby si vzal kondom, protože při jeho hledání a nasazování by mohl začít pochybovat, proč se mnou do postele vůbec šel. V nárazových obdobích bez sexu taky zapomínám sledovat na aplikaci v mobilu plodné dny, takže když se teď ony zásadní signály objevily, připadalo mi, že se mi vysmívají.

Bylo časně zrána, bolelo mě za krkem, a jak si oči zvykaly na okolní světlo, uvědomila jsem si, že nejsem ve svém bytě. Takže bylo třeba zmizet dřív, než se chlap vedle mě probudí. Objímal mě celou noc, a kdyby se teď vzbudil, za svou zranitelnost by se styděl, takže by mě chtěl ojet ještě jednou a celkem drsně zezadu, aby si uchoval aspoň nějakou nadvládu. Opatrně, abych ho neprobudila, jsem mu zpod chodidla vytáhla podprsenku a oblékla se. Když jsem otevřela dveře, ohlédla jsem se po něm. Trhl sebou a na vteřinku otevřel oči, pak je zase zavřel a předstíral, že pořád spí. Urazilo mě to, zároveň se mi však ulevilo.

S tímhle – Alexisem – jsem se seznámila na Tinderu před pár týdny. Alexis si potrpěl na škrcení, takže jsem předstírala, že já taky, aby se to nekomplikovalo. Byl velmi zdvořilý a měl velkého ptáka, což pro mě byla relativně nová zkušenost. Sex jsem si moc neužívala a docela to bolelo, takže jsem to kvalifikovala jako noční rozcvičky, jako něco, co by nakonec mohlo stát za to, pokud u toho vydržím. Bydlel nad pobočkou Starbucks, takže jsem druhý den pokaždé snídala frappucino. Tentokrát jsem u něj byla počtvrté, a nejspíš naposled. Uzavřeli jsme tichou dohodu v duchu „čtyřikrát a dost“.

Při vycházení z domu jsem se zastyděla, jak moc dokážu být povolná, a dumala nad tím, kolik žen z Tinderu Alexis týdně škrtí, kolik žen ho chodí ve dvě ráno v pěti minutách vykouřit? Jednou se Alexis nejspíš ožení a pořídí si dítě. Bude „jen tak pro zábavu“ škrtit i svou manželku, zatímco vedle v postýlce bude spát mimino?

Já na dítě nejsem stavěná. Připravená byla vždycky Hannah, která už měla dost zkušeností s péčí o mě. Takže vždycky když někde vidíme mimino, přinutí mě zastavit se a dívat se na něj. Dělá to už několik let. Jako by věděla, že mi chybí přirozený mateřský pud, a chtěla, abych si ho vypěstovala.

Já: Prostě budu ta divná teta tvejch dětí, mně to vyhovuje.

Ona: Dítě by ti pomohlo v tom, abys byla víc…

Já: Normální? Ha. Běž někam…

Ona: Víš, jak to myslím.

Já: Kdo by se mnou chtěl mít dítě? Vždyť chlapi ani nechtěj, abych u nich přespala.

Ona: Panebože, to jsou ubožáci.

Já: Jsem ráda sama.

Ona: Nejsi, vždyť jsi pořád se mnou. Existují i fajn chlapi.

Já: Že za fajn chlapa považuješ toho svýho, ještě neznamená, že takovej je.

Ona: Měla by ses s ním konečně seznámit. Prosím.

S člověkem, kvůli kterému přijdu o sestru? Ne, nikoho takového rozhodně poznat nechci.

Hannah se mnou chtěla před odchodem do práce posnídat, takže jsem z Farringdon Road, kde bydlel Francis, vyrazila s frappucinem v ruce na místo setkání. Bylo to v trochu lepší pobočce občerstvení Pret A Manger na Old Street. Když jsem dorazila, sestra už popíjela kokosové latte a jedla lahůdkové müsli s jogurtem. V novém šarlatovém kostýmu jí to náramně slušelo. Nevím, jestli byl zrovna pracovní, každopádně z ní energie jen sršela. Měla práci, kterou jsem nechápala. Její pozice v obchodním oddělení firmy zahrnovala občasné konference v Německu a elegantní šňůrku se jmenovkou kolem krku.

Měla vlastní kancelář, kam jsem zavítala jen jednou. Byla okázale pustá, sestra tam neměla nic osobního. Podle mě proto, že v téhle práci se necítila ve své kůži; srdce ji táhlo k pomáhání ostatním, proto měla její druhá práce/povolání název Knížky dětem. Tenhle charitativní projekt vymyslela už na vysoké, ale dosud neměla dost peněz nebo vlivu na to, aby se mu mohla věnovat naplno. Byl součástí jejího často propagovaného plánu na pět let, potom se chtěla věnovat filantropii. Z jejích dobročinných ambicí jsem si nesměla utahovat.

V kanceláři měla zarámovanou fotografii Billa Gatese, ze kterého si udělala modlu. Byla nadšená, že je o něm známo, že s sebou všude tahá tašku plnou knih, takže ho zkoušela napodobit. V tašce nejdřív nosila obchodní příručky, ale pak s sebou začala nosit dětské knížky. Byla jsem několikrát u toho, když v metru spatřila nějaké dítě, a když vystupovala, nechala pro něj na sedačce dětskou knížku. Říkávala jsem, že je taková „moderní Mary Poppinsová“. Z perónu jsme se pak dívaly, jak v odjíždějícím vlaku dítě po knížce sahá.

Ve své kanceláři v City se projevovala mírněji a šetřila úsměvy. Když jsem ji tam jednou navštívila, měla jsem na sobě teplákovku Adidas, a možná proto už mě tam znovu nezvala. Tvrdila, že jen kvůli teplákové soupravě to není, prý zaměstnanci nesmějí mít návštěvy kvůli bezpečnosti, ale já věděla, že lže. Jednou jsem se slušně ohákla, vzala si její pracovní kostým i lodičky, které mi byly velké, a bez upozornění na ni čekala před prací, až půjde na oběd. Pobavilo ji to, nicméně ve své lži setrvávala a já za ní do práce nesměla. Domů jsem pak šla v ponožkách a s lodičkami v rukou a připadala si hloupě.

Teď mi došla pro kafe a taky pro cereálie s jogurtem. Neřekla jsem jí, že jsem právě dopila frappucino. Pozorovala jsem, jak se vesele baví s baristou, který měl na bradě piercing. V banálním tlachání o ničem s kýmkoli byla velmi zdatná. Když do podniku dorazil Rowan, bylo mi jasné, že to je ten, o němž jsem si hledala informace na internetu a jehož fotku mi sestra nesměle ukázala. Přitočil se k ní a pohladil ji po zádech. Neotočila se a dál konverzovala s baristou, když ale za zády chytla Rowana intimním a důvěrným způsobem za ruku, najednou jsem se zastyděla, že je pozoruju. Rowan převzal kávu a cereálie, pak se rozhlédl a přistihl mě, že se na něj dívám.

On: Ruthie?

Já: Jo. No… Ruth.

On: Říkala, že ti říká Ruthie, tak promiň…

Já: To je dobrý.

Pokusila jsem se o úsměv, jenže jsem byla šíleně a nechutně napjatá a podrážděná z toho, jak byl pohledný. Snědá kůže, černé kudrnaté vlasy, svršky výhradně v odstínech tmavě modré. Nohavice úzkých džínů měl vyhrnuté, aby byly vidět bílé sportovní ponožky a černé conversky. Tričko, které vypadalo jako sražené, dávalo na odiv horní lem trenek. Natáhl ke mně ruku a já mu s ní naschvál vlažně potřásla. Sestra si k nám přisedla.

Ona: Promiň, promiň. Vím, že budeš naštvaná…

Já: Nejsem naštvaná…

Ona: Jen jsem vás chtěla seznámit.

Naštvaná jsem kvůli té lsti rozhodně byla, ale snažila jsem se působit optimisticky. Rowan ji začal líbat a ona s jedním okem upřeným na mě polibek opětovala. Pak si ji prohlížel od hlavy k patě.

On: V kostýmu jsem tě ještě neviděl…

Ona: Já vím, kristepane. Musím dneska něco odprezentovat investorům a musím vypadat… jako profík.

On: Je to úžasný.

Zrudla. Nad horním rtem se jí začaly dělat krůpěje potu. Že má silnější vrstvu make-upu než obvykle, jsem poznala podle oranžové linky podél čelisti. Očima obtaženýma zlatou tužkou nervózně těkala mezi mnou a jím. Hrozně moc chtěla, abychom spolu vycházeli.

On: A ty děláš co, Ruth?

Já: Ehm… no, já…

Ona: Teprve se hledá…

Hannah s oblibou říkala, že mým zaměstnáním je „hledat se“. Bylo to k zbláznění. Obracela jsem na ni oči v sloup.

Já: Ale já už se našla. V podniku Wahaca.

Ona: Na to, abys pracovala v řetězci rychlého občerstvení, jsi příliš nadaná…

Já: Proč vždycky musíš zmiňovat, že je to řetězec? Proč ti řetězce připadají tak…

Ona: Prostě nejsou ničím výjimečné. Na rozdíl od tebe.

Já: Možná se mi líbí splynout s davem. A co ty, Rowane, taky patříš mezi ty cool týpky, co nesnáší řetězce rychlýho občerstvení?

Neodpověděl. Tuším, že mu neseděla naše kritická, i když sesterská výměna názorů. Podle mě si myslel, že se hádáme. Hannah špatně nesla, že pracuju v řetězci Wahaca. Hodně špatně. Možná právě proto jsem tam vydržela tak dlouho. Vím, že jsem mohla dělat něco jiného, i když by to nebylo zrovna to, co bych chtěla, jako malování a kreslení, ale mohla to být smysluplná práce jako ta její. Jenže já na takový krok ještě nebyla připravená, mám na mysli odhalit se a připadat si zranitelná při snaze dělat něco, na čem mi záleží. A na tom, že člověk někdy zapadne do nějakého prostředí, je taky něco úžasného. Připadá mi bezpečné nebýt ničím výjimečná.

Podívala se na mobil.

Ona: Dobře… no… budu muset jít, omlouvám se. Musím přichystat zasedačku…

Já: To už jako jdeš?

Ona: Přišla jsi pozdě, Ruthie…

Já: Ruth…

Ona: Nech toho, Ruth! Nauč se líp hospodařit s časem…

Já: Ty toho nech …

Ona: A kdes vůbec byla přes noc?

Já: Nechala jsem se škrtit…

Ona: Bože, už zas…

Rowan si rozpačitě srkl kávy.

Ona: Hele, promiň. Prosím tě, zůstaň tady s Rowanem. A nechceš s námi v sobotu na večeři?

Tohle bylo přepadení ze zálohy. Rowan ji opět políbil, tentokrát na tvář, a sestra mě přistihla, že je pozoruju. Hannah pak zmizela, jak nejrychleji mohla. Neobjala mě ani se po mně neohlédla, protože si to moc dobře uvědomovala. Tu svou lest. Dívala jsem se, jak spěchá pryč, na její nádherný velký zadek, který se pohupoval v šarlatových kalhotách. Všimla jsem si, že ji pohledem sleduje i Rowan.

Pak se zase posadil. Byli jsme u jednoho z barových stolků s nepohodlně vysokými stoličkami. Začal po ní dojídat cereálie a dopíjet kokosové latte jako by to bylo jeho. Usrkávala jsem svůj flat white a sledovala ho. Kolem úst mu zůstaly zbytky jogurtu, což mě trochu upokojilo, tak jsem snědla něco i ze své porce. Jen tak jsme tam seděli a ještě chvíli dojídali ty debilní cereálie. Podle všeho na tom neshledával nic divného.