Mysli na mě

Mysli na mě

Frances Liardet

Ikar

Přeložila Karolína Limrová

Copyright © 2022 by Frances Liardet

All Rights Reserved

ISBN 978-80-249-5054-9

Obsah

- Prolog

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- Poděkování

- Poznámka autorky

Pipě a její milující rodině.

Prolog

Duben 1943, Tunisko

Vychází slunce a celý tábor je na nohou. Z kantýny se ozývá řinčení pánví, z řady stanů zase bručení a tlumený hovor. Někde poblíž zaskřípe štěrk pod podrážkami těžkých bot. Žádný z těch zvuků ale nemůže narušit bezbřehé ticho pouště.

Na zemi leží dva dlouhé stíny. První vrhá bojový letoun hurikán, nehybný jako jestřáb. Druhý – ten, co se pohybuje na dlouhých hubených nohou – je můj. Muž navlečený v postroji a kukle, čtyřiadvacetiletý a hluboce zamilovaný.

Kokpit hurikánu tvoří něco jako dřevěná psí bouda a je posazený přímo za nádrží s palivem. Je tu sice protipožární stěna, ale ta vede mezi nádrží a motorem, nikoli mezi palivem a pilotem. Právě proto – a z mnoha dalších děsivých důvodů – před stisknutím tlačítka zapalování odříkám svou každodenní modlitbu. „Drahý Pane, prosím, ochraňuj mě, Jamese Actona, abych se mohl vrátit do Egypta a oženit se s Yvette Haddadovou.“

Když mluvím s Bohem, vždy používám celé jméno, aby v tom návalu modliteb, které teď během války ráno co ráno jistě slyší, věděl s naprostou jistotou, koho tím myslím.

Yvette je drobná, energická Alexandrijka. Loajální. Krásná. Statečná. Nevím, jestli budu žít dost dlouho, abych ji ještě viděl.

Ale pokud ano, jak úžasný život spolu povedeme!

„Amen,“ řeknu a v trhaném řevu motoru se mi sevře srdce.

1

Červenec 1974, Anglie

„Už jen jednu otázku, pane Actone.“

Muž, který vede pohovor, se nakloní vpřed, těžké paže si přitom opře o kolena. Ruce s boxerskými klouby má přísně spojené, jako by měly za úkol hlídat jedna druhou, aby nedělaly potíže.

„A ta zní?“

„Jestli jste se náhodou nezbláznil.“

Jeho jazyk je na tak malá ústa příliš dlouhý. Během hovoru mu neustále vylézá ven, a místo aby pomáhal slova tvořit, jim spíš překáží. Je jako muž, který se snaží artikulovat s kapesníkem v puse. Když skončí, jazyk zůstane ležet přes okraj spodních zubů, hned za povislým dolním rtem. Ten muž se jmenuje Frobisher.

„Zbláznit se? A proč?“

Myslí mi to nějak pomalu. Frobisherova mluva a mohutnost jeho končetin mě hypnotizují. Napadá mě, že navzdory rušivému vzezření má za sebou celá léta zkušeností, jak z lidí dostat pečlivě střežené informace. Bude nejspíš jako policejní pes na celnici. Prostě to dokáže vycítit.

„Proč asi?“ zachechtá se Frobisher. „Nudou, člověče! Vždyť se na sebe podívejte. Byl jste válečný pilot, válečný zajatec.“

„Ale vždyť to bylo před třiceti lety!“ Nedokážu zakrýt úžas. „Dnes už to sotva něco znamená.“

„Dovolte, abych s vámi nesouhlasil.“ Svalí se zpátky do opěradla křesla a očividně je sám se sebou náramně spokojený. „Takových, jako jste vy, jsem viděl spoustu. Patříte k té generaci. Bývalý voják, který na konci války složil kněžský slib. Jaká je ale pravda? Chystáte se na další boj. Jen si vzpomeňte na teologickou fakultu – studená voda, disciplína a vášnivě dodržovaný celibát. Tak trochu to připomíná vojenský výcvikový tábor, nemyslíte?“

Má pravdu. Obě místa skutečně mají něco společného. Například běhání po rozbahněných cestách a modlitby. Jenže na bitevním poli bývají modlitby poněkud kratší a horlivější než v kostelní lavici.

„Abych se přiznal, arcidiákone, byl jsem ordinován už před válkou. A na konci roku 1945 jsem se oženil.“

„Samozřejmě. S dívkou, kterou jste potkal v Egyptě, pokud se nemýlím.“

Jeho malá hmyzí očka si mě prohlížejí. Nemýlí se. Mou složku se jistě naučil nazpaměť. Memorování je přece naší parádní disciplínou. Teď si mě jen proklepává. Nenapadá mě nic, co bych mu o Yvette řekl. Ne teď. Ne jemu.

„Ano,“ odpovím. „Má zesnulá žena pocházela z Alexandrie.“

Rozhostí se napjaté ticho, během kterého vychládají šálky s instantní kávou, a ve vlahém letním vzduchu vlhnou zázvorové sušenky. Bledé sluneční světlo pronikající vitrážovým oknem dělá, co může, aby se Frobisherova pleš pěkně leskla. Pokud vím, tak ani nemrknul.

„Arcidiákone,“ řeknu nakonec. „Nemám co skrývat.“

Roztáhne rty do širokého úsměvu. Nemají vlastně žádný tvar, po celé délce jsou stejně silné. A nemají ani barvu, od okolní kůže je prakticky nelze rozeznat. „Můj drahý pane. Na nic takového jsem ani nepomyslel. Přesto jste zde, připravený opustit západní region jen s krátkým lístkem na rozloučenou. A to po více než dvacetileté službě, kdy všechna práce, kterou jste ve farnosti odvedl, konečně začíná nést ovoce. Navíc hodláte jít do Uptonu v Hampshiru, který…“

„Upton na Mohylovém Vrchu. Myslím, že si na tom dost zakládají.“

„Na Mohylovém Vrchu.“ Tentokrát se mu ve tváři objeví dravčí úsměv. „Farnost, kterou ačkoli se jistě vyznačuje mnoha klady, bych jen těžko nazval životní výzvou. Přinejmenším pro muže vašich zkušeností. A není vám šedesát.“ Předkloní se a opět vypadá spíš jako boxer. „Prožíváte snad vyhoření? Nedávno jsem o Fulbrooku četl. Mají tam prý hospodu s nápisem Vstup pouze bez nožů. Dobré nebe…“

„Ve skutečnosti je to cedule s vyobrazením přeškrtnutých nožů. To kvůli negramotným.“

„No vida. Pokud si hledáte nějakou ospalou vesničku, kde se můžete pohodlně a v tichosti zhroutit, nebudu vám to mít za zlé.“

„Ujišťuji vás, že ze mě nebude další Blakemore.“

Reverend Charles Blakemore, předchozí vikář z Uptonu na Mohylovém Vrchu, se před čtyřmi měsíci ve službě zhroutil. Nervový kolaps. To je také důvod, proč jsme všichni tady – já a užší výběr kandidátů čekajících za těmi impozantními dubovými dveřmi. Dokázali jsme překonat všechny nastražené překážky včetně podání žádosti, série pohovorů i návštěvy farnosti. Upton – na Mohylovém Vrchu – je přesně takový, jak jsem doufal. Vesnice s přilehlou osadou posazená na křídě kdesi na konci světa. Místní lidé si nežijí nad poměry, ale jsou spokojení, vyhýbají se přílišné pozornosti a stisk jejich ruky je přátelský, avšak opatrný, čemuž dokonale rozumím. Celý proces nyní dospěl až k tomuto podivnému těžkopádnému muži s neohrabaným jazykem a neomalenými otázkami. Upřímně si nemyslím, že by to šlo dvakrát dobře.

„Pokračujte, prosím.“ Frobisher je najednou zdvořilý. Možná už myslí na dalšího uchazeče. Nebo na oběd.

„Abych se přiznal…“ Odkašlu si a rozhodnu se to ještě zkusit. „Byla to právě ta událost, co mě zaujalo. Choroba pana Blakemorea přicházela postupně, takže farnost už je bez vedení delší dobu. Rád bych jim pomohl nabrat znovu správný směr. Chci nabídnout povzbuzení a útěchu. Vedení. Během návštěvy jsem nabyl přesvědčení, že bych si dokázal získat jejich důvěru.“

Frobisher zvedne bradu. Sílící sluneční záře se odrazí od černých obrouček jeho velkých brýlí. Učiním další zoufalý pokus.

„Arcidiákone, jsem vdovcem už deset let. Můj syn studuje na druhé straně země. Ve Fulbrooku jsem strávil dvacet let. Už potřebují změnu. A já potřebuji nový začátek.“

„Ha!“ Jeho ruce se rozpojí a obě se pustí do hnětení masitého kolene. „Konečně jsme se k tomu dopracovali.“

„K čemu?“

„Je snadné říct, co můžete Uptonu nabídnout. Mě ale zajímalo něco jiného.“ Svá slova zdůrazní vytrčeným ukazovákem. „Co může Upton nabídnout vám? A nyní jste mi to řekl. Nový začátek. Děkuji vám, pane Actone. Během několika dní dostanete vyrozumění.“

Oba vstaneme, Frobisher si s očividnou úlevou protahuje své neforemné tělo. Připravuji se na ulepené potřesení rukou. Pustí mě a najednou řekne: „Připomeňte mi, kde že byla vaše první farnost? Ta, do které jste šel sloužit hned po válce.“

Velmi dobře ví, že to bylo Alver Shore, poničené přístavní městečko na hampshirském pobřeží. Poslušně mu to ale opakuji.

„Ach, ano. Od Uptonu to není nijak zvlášť daleko. Půl hodinka autem, že? Zmiňuji to jen v souvislosti s vaším přáním začít znovu. Někdo by mohl říct, že mnohem výstižnější by bylo rčení zajet do starých kolejí.“

Alver Shore. Město plné cihlových teras poničených nálety. Děti si hrály v kráterech po bombách. Městečko mladičkých matek, které vykopávaly a přepalovaly uhlí, které si pak nosily domů. Večer usínaly při látání ponožek. Město starců, kteří měli záda ohnutá mořským větrem, těžili černé pobřežní bahno a hledali v něm škeble a mušle. Byl to jejich skrovný příspěvek do rodinného jídelníčku, který jinak sestával pouze z chleba, brambor a čerstvého vzduchu.

„Alver Shore roku 1946,“ říkám s úsměvem, „se nedá srovnat s moderním Uptonem roku 1974.“

„Nedá se to srovnat. Samozřejmě.“ Podivným, provokujícím způsobem se uchechtne. „Musím říct, pane Actone, že jste se vyjádřil velice výstižně.“

Začalo to jednoho večera na počátku května, před méně než třemi měsíci.

Z nebe se snášel soumrak. Seděl jsem u stolu a ve světle svíčky jsem psal kázání. Tento zvyk jsem si vypěstoval už před deseti lety, po Yvettině smrti. Drobný plamínek osvětloval svět velmi účinně, přestože vydržel jen asi hodinu. Potom se vše ponořilo zpátky do stínů. Teprve před pár dny jsem se rozloučil se synem Tomem. Dokončil právě první ročník univerzity a léto se chystal trávit sběrem ovoce po celé Francii. Nevrátí se dřív než na podzim. Už jsem si zvykl, že Yvette nespí v mé posteli. Dokonce jsem se postupně vyrovnával i s tím, že synovy návštěvy ze studií jsou čím dál sporadičtější. Toho večera mi však dům připadal obzvlášť prázdný. Bezpečně ukrytý v laskavém světle svíce a s perem v ruce jsem pohledem zabloudil k nejnovějšímu výtisku Církevních novin, které ležely téměř na hranici kaluže světla vrhané svíčkou. Oči mi sklouzly na rubriku Volná místa a zastavily se na slovech venkovská farnost, Hampshire. Tehdy jsem si to vlastně ještě neuvědomil.

Později té noci, když jsem se chystal k pravidelným modlitbám před spaním, jsem pocítil podivné napětí. Jako by mě něco táhlo. Nebo tlačilo? Přicházelo to zvnějšku, nebo jsem něco hledal sám od sebe? Nebyl jsem si jistý. Následujícího rána se ten pocit zformoval do jasné myšlenky, která byla tak naléhavá, že mě vzbudila.

Je čas jít.

Po smrti Yvette jsme s Tomem vděčně přijali skutečnost, že můžeme zůstat ve Fulbrooku. Pulzující městečko v Somersetu, vzdálené jen půl hodiny jízdy od Bristolu, bylo jediným domovem, jaký Tom poznal. Když jeho matka odešla, bylo mu deset. Oba jsme se zoufale potřebovali držet záchranného voru důvěrně známého prostředí a každodenní rutiny. Z Toma tak vyrostl vysoký student, jehož život se teď odehrává na druhé straně země v Norwichi. Tam a zpět se i s batohem přesouval státním expresním autobusem. Fulbrook už nepotřeboval. A navzdory všem vzpomínkám, dosaženým úspěchům a mnoha hlubokým přátelstvím jsem ho nepotřeboval ani já. Za všechno mohlo ono překvapivé, téměř zvířecí puzení, které se zhmotnilo, jakmile uhasl plamen svíčky. Nedokázal jsem to vysvětlit ani sám sobě, natož arcidiákonovi. Víte, pane, zahlédl jsem ten inzerát na novou práci a v noci mě přepadl takový pocit…

To by Frobisher nespolkl.

Čtrnáct dnů po mém pohovoru dorazí dlouhá bílá obálka nadepsaná strohými velkými písmeny:

Reverend James Acton.

8. srpna 1974

Vážený pane Actone,

S radostí vám sděluji, že jste byl přijat na místo vikáře anglikánské církve u svatého Petra ve farnosti Upton na Mohylovém Vrchu, diecéze Winchester.

Očekáváme, že svůj post převezmete před, nebo k datu 1. října letošního roku.

Veškerou příslušnou dokumentaci vám zašleme během příštího týdne.

Se srdečným pozdravem

Ronald Frobisher, arcidiákon

Jak by řekl můj kaplan Rick, byl jsem z toho celý vedle.

O měsíc později dostal Fulbrook nového vikáře. Je mladý, extrémně veselý, během bohoslužeb hraje na kytaru a miluje horolezectví. Lidé, kteří se na jeho zvolení podíleli, jsou se sebou náramně spokojení. Cítím se poněkud zahanbený. Teď když se to všechno děje, mi navzdory jejich laskavým slovům připadá, že by byli velmi rádi, kdybych už odešel.

Jednoho zářijového dne jsem právě uprostřed zběsilého balení, když dorazí další důležitá poštovní zásilka. Je to pohlednice z města Cahors. Zobrazuje oblouky středověkého mostu přepínajícího široký tok řeky. Nad touto jihofrancouzskou scenérií září slunce. Razítko na pohlednici je však anglické.

Ahoj tati. Jsem zpátky v Británii. Zrovna jsem se přestěhoval do jednoho domku v Norwichi, jen 12 minut na kole od univerzity. Sklízení vína bylo dost vyčerpávající, ale přivezl jsem si nějaký prachy plus pěkný opálení! Mám tu telefonní linku, ale předchozí nájemníci neplatili účty, takže mi to asi brzy ustřihnou.

Co nejdřív mi brnkni!

Pod tím je telefonní číslo a S láskou Tom.

Okamžitě mu volám. Měl bych přemýšlet o biblickém studiu, které začne za několik minut, ale nemůžu si pomoct.

Vyzvánění je u konce. „Allô?“ Slyším nějaký mladý hlas. Francouzský a rozhodně ženský. „Mohu vám pomoci?“

„Ano,“ odvětím vylekaně. „Mohu mluvit s Tomem Actonem?“

„Okamžik. Přivedu ho.“

Ozve se zavrzání, pak něco jako šustění a následuje spousta hrdelního odkašlávání.

„Haló?“ řekne můj syn. Jeho hlas je nějaký hlubší, chraplavější, ale rozhodně je to on.

„Tome, drahý chlapče!“ zvolám. „Ty jsi zpátky!“

„Tati!“

Zní to nadšeně. Srdce mi zaplesá.

„Nevolám nevhod?“ zeptám se s úsměvem.

„To byla Florence,“ řekne můj syn zastřeným hlasem. „Ona… ona je teď se mnou.“

„Má skvělé vychování. Při přijímání hovoru se chovala velice slušně.“

„Ano. To byla první věc, která mě na ní zaujala.“

„Tome…“ Slyším, že se otvírají přední dveře a z předsíně ke mně doléhá hluk. Kaplan Rick vítá účastníky biblické skupinky. „Když jsi byl pryč, já… rozhodl jsem se odejít z Fulbrooku.“

„Odejít? Tati, je všechno v pořádku? Doufám, že tě nevyhodili za krádež stříbra?“

„Ne, dostal jsem novou farnost. Ta vesnice se jmenuje Upton. Je to v Hampshiru.“

Z reproduktoru se ozve dlouhý překvapený výdech. „Hampshire… to je celé kilometry… Je to v úplně jiné… jak se to jmenuje?“

„Diecéze. Ano. Stěhuju se už za pár týdnů.“

Nastane ticho. Kdesi za ním slyším tlumený, naléhavý hlas Florence.

„Hele,“ řekne nakonec. „Musím končit. Řeknu ti, co udělám. Semestr nezačne dřív než v říjnu. Pomůžu ti. Vyzvedni si mě v Southamptonu a pojedeme tam spolu. Vždyť ty jsi mi přece taky pomáhal.“

Naráží tím na svůj odjezd na Východoanglickou univerzitu, kam jsem ho odvezl zhruba před rokem, když začínal první ročník. Dvě stě padesát kilometrů na východ s nablýskanou konvicí a zbrusu novou peřinou v kufru auta. Preferoval bych deku, ale on trval na peřině. Deky už dnes zřejmě nikdo nepoužívá.

„To je od tebe moc hezké, Tome…“

„Ale no tak. To je přece to nejmenší, tati.“

Najednou tak velkorysý. Dochází mi, že teď už jsme oba muži. Jsme si rovni.

Blíží se můj odjezd z Fulbrooku, a tak svolám své přátele a kolegy, abychom spolu otevřeli pár lahví vína. Odcházejí hodně pozdě a poněkud rozjaření. Zahrnou mě laskavými slovy a jdu z náruče do náruče.

„Ty jsi ale lump, Jamesi,“ prohlásí jedna z mých přítelkyň, dáma s divokou hřívou vlasů, a jemně mě uhodí do hrudi. Přitom se jí rozcinkají náramky na ruce. „Hrozný lump. Takhle nás všechny nechat na holičkách.“

„O žádných holičkách nic nevím, Maureen,“ odvětím se smíchem, protože vím, že farnost bude v dobrých rukou.

„Ale ano,“ odporuje a vrávoravě se vydá pryč.

V předvečer setkání s Tomem v Southamptonu naložím malý pronajatý náklaďák. Pomáhá mi kaplan Rick a několik statných farníků. Vrhneme se na to a začínáme s těmi poněkud problematičtějšími kousky. Je to pěkná dřina.

„Zatracená věc,“ řeknu Rickovi, když společně tlačíme pohovku po podlaze dodávky. „Nevzpomínám si, že by byla tak těžká, když jsem ji sem přivezl.“

Zazubí se. „Pohovky časem těžknou. To je obecně známá věc.“

Jako poslední přijde do náklaďáku obrovské kožené křeslo. Rick má za skly svých brýlí zarudlé oči.

„Vzpomínám, že si v něm vždycky ráda zdřímla,“ řekne. „Než si šla lehnout do postele. Bůh jí žehnej.“

Zavřu oči a náhle mě přepadne vidina rozpálené pouštní oblohy. Po kamenitém písku ke mně kráčí nějaká velice mladá žena.

„Bůh žehnej tobě, Ricku,“ řeknu.

2

Yvette

2. ledna 1964

Seděli jsme v prachu a on mě držel za ruku. Bylo to poprvé, co se mě dotkl.

Kdykoli se budova zatřásla, ze stropu padalo víc a víc omítky. Jednu ruku jsem položila na rameno své sestry, za druhou mě držel James. S každou bombou mě tiskl pevněji.

Vůbec tu neměl být.

Už jsme se samozřejmě setkali. Ale držet se v temnotě a strachu za ruce, to bylo něco víc. Velmi to na mě zapůsobilo! Ještě i teď, po takové době, když píšu tato slova, jako bych cítila na rtech prach.

Říkala jsem, že James tam tehdy neměl být. Jenže se psal duben roku 1942 a tehdy se jen málokdo nacházel na místě, kde by měl být. Polovina Alexandrie uprchla na venkov, protože lidé to nekonečné bombardování už nemohli vydržet. Město se plnilo davy nejrůznějších cizinců, vojáků i civilistů. Má matka si často nervózně mnula ruce. „Já tedy vydržím hodně,“ hořekovala, „ale taková horda lidí je prostě nesnesitelná.“ Musela jsem se smát. Jako by společenské změny byly nejhorším důsledkem probíhající války.

Maman si z mého posměchu nic nedělala. Tvrdila, že nebýt války, má sestra Célia by se už usadila s milým, francouzsky hovořícím mládencem pocházejícím z některé z levantských obchodnických rodin, jako byla ta naše. Bydlela by ve vile, nejlépe ve čtvrti Cleopatra, kde stál i dům rodičů, takže by ona, maman, jen obešla nároží a mohla ji navštívit. Céliiny děti by se jmenovaly Maurice, Philippe a Lucette. Všichni by pak společně chodili na mši a žili by šťastně až do smrti.

Jenže Célia ten krásný plán pokazila. V roce 1940 se naprosto a neodvolatelně zamilovala do leteckého důstojníka Petera Ingrama, pilota hurikánu 274. perutě letectva Jejího královského Veličenstva. Od té doby uplynuly dva roky a vzhledem k tomu, že Peter válku až do dnešního dne přežil, chystala se za něj provdat.

Pro mé rodiče to bylo ohromně stresující. Neuplynul jediný den, aby se maman nerozplakala. Otec celé večery kouřil a uprostřed čela mu přitom pulzovala tlustá ustaraná céva. Abyste tomu dobře rozuměli, když pominul prvotní šok, oba si Petera skutečně oblíbili. Maman plakala, protože se jí každou noc zdálo o jeho smrti, což bylo na hony vzdálené jejím původním snům, a v dané situaci to ani trochu nepomáhalo. Papá ze stejného důvodu kouřil. On si však na rozdíl od své ženy myslel, že Céliin výběr budoucího chotě – pakliže tedy zůstane naživu – byl absolutně příšerný. Matčina rodina žila v Egyptě už celá staletí, ale otcova se přistěhovala teprve před osmdesáti lety ze Sidónu. Velmi dobře proto chápal, jak dramaticky se věci mohou změnit. „Myslíš, že život lidí, jako jsme my, bude pokračovat navěky stejným způsobem.“ Tohle jí říkával, když jsem byla ještě malá. „Jako by Alexandrie byla stará tetička, která se rok co rok na Sham el-Nessim objeví na rodinném pikniku s podnosem plným vajec, zahrozí dětem prstem a řekne: ‚Ha, ha, vsadím se, že jste si mysleli, že už jsem mrtvá.‘ Jenže jednou to opravdu skončí. Pamatuj na má slova.“

Ukázalo se, že měl pravdu. Všechno to skončilo. Alexandria, neboli Alexandrie, tedy město mého dětství, už existuje pouze v minulosti. Peter a Célia odjeli do Austrálie, James a já jsme se přestěhovali do Anglie a maman s otcem jsou v Nice. Všichni jsme se roku 1952 sebrali (a sebrali jsme také své peníze, na to nesmím zapomenout) a udělali jsme krok víry. Ocitli jsme se v cizích zemích, kde jsme zakořenili, milovali se a měli děti.

Láska a děti. To jsou velmi důležité věci. A také se nikdy nezastavovat.

Vzhledem k tomu, že tehdy se naši rodiče oddávali jeden naříkání a druhý kouření, starost o svatební přípravy jsme na sebe vzaly my se sestrou. Během svého posledního ústupu létala a bojovala 274. peruť až do úplného rozsypání, a tak celá jednotka dostala měsíc volna. Quelle miracle. Célia a Peter po té šanci okamžitě skočili. Mně se podařilo vmáčknout termín šťastného páru do rozvrhu anglikánského kostela svatého Marka a objednat recepci v čajovém salónku hotelu Metropol. V předvečer onoho velkého dne zbývalo už jen hodit se do gala a navštívit klavírní recitál, který měl uklidnit naše nervy.

Na koncert nás měl doprovodit i Peterův svědek Alastair Pearce. Měla jsem ho velmi ráda. Rodiče od začátku prohlašovali, že Célia s Peterem musí zůstat za všech okolností pod dohledem, a tak jsme s Alastairem a snoubenci tvořili nerozlučnou čtveřici. Célia, coby absolventka anglické dívčí koleje, byla v angličtině zběhlá. (Vzhledem k tomu, kolik času trávili s Peterem v okouzleném mlčení, byste to ale nejspíš neřekli). Mě maman poslala do Lycée Français, abychom se prý vzájemně nepovraždily. Na mé škole se angličtina vyučovala z perspektivy naprosté nadřazenosti francouzské kultury: Dokonalá gramatika, absolutně žádné idiomy, naprostý nezájem o rozdílnou výslovnost hlásek „h“ a „th“ a nechybělo ani důrazné hrdelní francouzské „r“. (Jen si zkuste jako francouzský rodilý mluvčí říct několikrát rychle za sebou: Horal horoval pro hory.) Alastair mě z toho rychle vyvedl. Neznal jediné francouzské slovo, takže jsem veškerou konverzaci musela zvládnout v angličtině. Brzy jsem se důvěrně seznámila s novými slovy jako somrovat nebo čaroděj a také s frázemi typu mít všech pět pohromadě či zvládnout levou zadní, což jsem pak říkala s velkým gustem. Alastair byl ženatý muž, což mi velmi usnadnilo život. Byl to vytáhlý blonďák, laskavý a přívětivý člověk, a ani trochu můj typ. Pokaždé, když se s námi chlapci rozloučili, jsme se s Céliou shodly, že jsme navzdory přísným morálním pravidlům rodiny Haddadových měly, jak jsem se naučila říkat, bombastický čas.

A tak jsme toho večera čekaly v přijímacím pokoji, až se Alastair objeví a doprovodí nás na příjemný večerní koncert. Célia, oblečená do okouzlujícího dvoudílného kostýmku, v pravidelných intervalech pohlížela na své maličké náramkové hodinky (které přišly v krabičce se šesti řemínky různých barev včetně bílého určeného na zítřek). Já byla oblečená v elegantních tmavomodrých šatech na ramínka a neustále jsem musela opakovat: „Zlato, ještě není ani sedm. Určitě se neopozdí.“

Zvonek se samozřejmě ozval přesně v celou, a tak jsem běžela otevřít. Cestou jsem ještě zavolala: „Vidíš? Věděla jsem, že by tě nezklamal!“

Na schodech stál jakýsi černovlasý cizinec středně vysoké postavy. Měl na sobě naškrobenou leteckou uniformu, v ruce držel čepici a tvářil se neobyčejně vážně.

„Velice se omlouvám,“ řekl bez dalších úvodů. „Alastaira zdrželi v Growleru. Je mi ctí, že vás mohu jeho jménem doprovodit na koncert.“

Byla jsem tak překvapená, že jsem stačila zachytit sotva polovinu toho, co povídal. Beze slova jsem ho pozvala dál, kde svou úvodní řeč zopakoval. Znělo to, jako by předčítal leták shromážděné 274. perutě, a ne dvěma dámám v přijímacím pokoji. „Ech… Jmenuji se James Acton,“ dodal tentokrát a všichni jsme si potřásli rukama.

Nezajímalo mě, jak se jmenuje. Pomyslela jsem si: Petere, mohl jsi sehnat někoho, kdo by alespoň trochu připomínal Alastaira. Bylo to ode mě hloupé, ale světlovlasých dobrosrdečných pilotů přece muselo být dvanáct do tuctu. Kvůli Célii jsem si moc přála, aby bylo všechno dokonalé, takže jsem málem zavolala do klubu, abych Petera pozvala k nám. Jenže on věřil pověrám a nechtěl v předvečer svatby vidět nevěstu.

„Do háje,“ řekla Célia, když se to dozvěděla. „To už je zase cvičení? Má příšernou smůlu.“

Byla to pravda. Alastairovi se to stávalo často. Na poslední chvíli ho zadrželi, nebo ho předčasně odvolali. Rozhodně mnohem častěji než Petera. Célia slyšela o dívce, která kvůli tomu musela už třikrát odložit svatbu.

„Co je Growler?“ troufla jsem si.

„Gerawala,“ odvětila sestra se zdviženou bradou. „Letecká základna, Yvette.“

Nechala jsem ji, ať se klidně nadýmá pýchou, že zná jméno letiště.

„Nedaleko Marsa Matrouh,“ dodal James Acton, aniž se přitom usmál.

„Děkuji,“ řekla jsem nelogicky.

Ze schodů sešli maman a papá, takže novinka byla zopakována ještě potřetí. Papá byl neobyčejně okouzlující a laskavý, ostatně jako vždycky. Maman se podrážděně rozhlížela a říkala: „Mais où est Alastaire?“ Jako by se před ní ten šibal schovával za pohovkou. Byla jsem na ni hrozně rozzlobená, ale Célia se na Jamese obrátila plnou silou své oslepující krásy a se zářivým úsměvem mu poděkovala.

Když už mluvíme o Céliině kráse:

Moje sestra se nikomu z nás nepodobá. Mysleli byste, že to bylo podvržené dítě, kdybyste neměli povědomí o tom, že její tvář se jako čerstvě ražená mince objevuje v matčině rodině generaci co generaci. V naší době to kromě Célie byla tetička Monique, která žila v Káhiře. Říkám tetička, ale ve skutečnosti to byla maminčina sestřenice. Když jsem byla malá, teta Monique přijela na léto do Alexandrie. Vypadalo to, jako by mi chtěla ukázat, jak nádherná bude Célia, až jednou vyroste. Já jsem vždycky byla – a stále jsem – na rozdíl od ní snědá drobná osůbka se žalostnýma nohama i rukama. Moje postava nepůsobila ladně, protože jsem byla poměrně svalnatá a můj hrudník vlastně ani nepotřeboval podprsenku. K tomu přičtěte vlasy nezajímavé hnědé barvy, stejně jako oči, které postrádaly přitažlivou jiskru. A věřte mi, já velmi dobře vím, jak taková přitažlivá jiskra vypadá. Když jsem byla malá, ventilovala jsem svou žárlivost na sestru pomocí urážlivých přirovnání: Célia má vlasy černé jako kaňky od inkoustu, její oči jsou jako dvě misky čokoládového prášku do pečiva, rty mají odstín přesně jako maliny rozšlapané na podlaze. Célii to ale nevadilo. Se svým jemně tvarovaným profilem a elegantním krkem proplouvala životem jako dřevěná socha na přídi galeony a její hruď a boky se s každým rokem správným způsobem zaoblovaly. Bohatší lidé na vyšších stupních společenského žebříčku, lidé s mnohem vyšší prestiží, než byla ta naše, s potěšením hlásali, že jen ošklivé dívky se vdávají za piloty královského letectva, protože nikdo jiný by si je nevzal. Ha, ha! Tohle jim trochu nevyšlo. Na toaletním stolku mám Céliinu fotku, kterou mi poslala před pár měsíci. Je na ní s Peterem a svými syny. Stojí na zahradě, nebo na dvorku, jak tomu kluci říkají. Célia je vyfotografovaná ve slunečních brýlích a rty má natřené rtěnkou barvy sladkých mandlí. Její vlasy jsou ostříhány na mikádo po vzoru ubohé Jackie Kennedyové a vypadá naprosto božsky. Chystají se k nám s Peterem na návštěvu, ale z Adelaide je to daleko a mně momentálně není moc dobře. Než přijedou, chtěla bych být úplně v pořádku.

To jsem ale odbočila. Poté, co Célia matce za její neomalenost řádně vyčinila, jsme vyrazili k autu. Celou přední část domu tehdy pokrýval popínavý jasmín, na němž už se objevily první květy. Jasmín se na válku neohlížel. Prostě kvetl.

Pouliční lampy byly pokryté tak silnou vrstvou modré barvy, že sotva vydávaly nějaké světlo, ale nad střechami domů vycházel měsíc, který osvětloval nebe, a křižovatka byla jasně označena vzrostlou palmou. Célia si vlezla dozadu a James si sedl dopředu vedle mě. Nastartovala jsem a nechala chvíli zahřívat motor, nohu položenou na pedálu plynu.

„To je Citroën?“ zeptal se James.

„Ano. Patnáctka,“ odpověděla jsem tak ledabyle, jak jsem dokázala. „Táta mi věří, i když je ve městě tma.“ Táta mě brával do mekaniki. Vždycky si mě posadil na klín a já mohla při vyjíždění ze dvora otáčet volantem. Mohlo mi být tak osm. Motor burácel. Připadala jsem si jako jezdec řídící válečného slona, který si proráží cestu řadami vířících bubnů.

„Připravit…,“ řekla Célia a ve světle cigarety zamžourala na ciferník hodinek. „Teď.“

Dupla jsem na plyn a auto prudce vyrazilo od obrubníku. Ručička poskočila na padesátku, osmdesátku, devadesátku. „Teď!“ zakřičela jsem, když jsme dosáhli rychlosti sto kilometrů v hodině.

„Dvacet sedm,“ řekla smutně Célia.

„Prokletá válečná nafta.“ Zpomalila jsem, protože jsme se přiblížili k další křižovatce. Opět se ozvalo lehké zakvílení pneumatik. Citroën by měl zvládnout stovku během dvaceti vteřin, ale od doby, kdy se mi to povedlo naposledy, uplynuly celé věky. Zamířila jsem na hlavní ulici. Po nábřeží před námi přejela tramvaj. Pohlédla jsem na Jamese. Měl zatnutou čelist a jednou rukou se opíral o palubní desku.

„Ach ne,“ vydechla jsem a ruka mi vylétla k ústům. „My vás zapomněly varovat.“

„Snažíme se udělat rekord,“ vysvětlovala Célia. „To od nás bylo příšerné.“

„Vůbec ne,“ odvětil James skrze zatnuté zuby. Což v nás obou vyvolalo bláznivý záchvat smíchu, protože jsme byly hrozně hloupé holky.

Abych mu to vynahradila, v Corniche jsem jela rychlostí pohřebního vozu. Předjela mě dokonce kára tažená šourajícím se koněm s klapkami na očích. Vůz byl plný Australanů, kteří když nás předjížděli, pískali, tleskali a volali: „Ženská za volantem!“ Kavárny na promenádě stály ve stínu vrhaném světlometem měsíce, díky kterému se moře podobalo drátěné košili. Byla jsem ráda, že náš Citroën dělá takový rámus. Člověk se musel vystavit něčemu nepříjemnému, protože všechna to okolní krása byla až neskutečná. Za letních svítání, kdy se zdálo, že voda vůbec nic neváží, že je to jen šumící zakalená zlatavá mlha, člověk najednou potřeboval cítit zápach rybiny.

Cítila jsem se provinile, že jsem se chovala tak bezmyšlenkovitě a bavila se na úkor Jamese Actona, a tak jsem se pokusila zapříst rozhovor.

„Ten klavírista se jmenuje Edouard Shama,“ řekla jsem. „Je to jeden z našich nejstarších přátel a… Célio, jak se řekne entremetteur?“

„Dohazovač.“

„Dohazovač, který dal Célii a Petera dohromady. Samozřejmě nevědomky. Ale kdyby toho večera nešli Peter s Alastairem do klubu, aby si Edouarda poslechli, Peter by Céliu nikdy nespatřil. Abyste rozuměl, my do klubu prakticky nikdy nechodíme. Edouard nás ale pozval a podívejte, jak to dopadlo! Máte rád klavír, Jamesi?“

Ovšemže měl. „Kdykoli mám čas, chodím si do Rue Rassafa poslechnout Ginu Bachauerovou.“

„Ach, madam Gina!“ zvolala jsem. „Je úžasná, viďte? A slyšel jste monsieur de Menasce? Občas s ní zpívá duety. Někdo možná dává přednost tomu, když madam Gina zpívá sólo, ale přece jen je to jeho dům. Nebo spíš palác. Všiml jste si těch tapisérií? A nebesa, ten čaj, co se podává po koncertě! Célia i já pokaždé očima hltáme ty vanilkové zákusky a musíme si sedět na rukou. Je to vnitřní boj s chtíčem a obžerstvím. Vy také hrajete?“

„Býval jsem celkem dobrý. Jenže čím víc cvičím, tím hůř hraju.“

„To jistě nemůže být pravda.“

„Je. Budu muset přestat, jinak dočista ztratím talent.“

„Jamesi, to je směšné!“

Rozesmála jsem se. Moc se mi ulevilo, že mě dokázal pobavit. Třeba to nakonec nebude tak hrozný večer.

Koncertní sál byl součástí velmi staré a velmi muzikální instituce. Nacházel se v prvním patře nad točitým mramorovým schodištěm. Koncertní křídlo, které tam stálo, bylo tak naleštěné a zářivé, že se v tlumeném světle zdálo téměř červené. Posadila jsem se mezi Céliu a Jamese. Zatímco jsme čekali na začátek představení, neustále jsem ho po očku pozorovala. Hleděl klidně před sebe, tvář měl vyrovnanou a vážnou. Uměla jsem si ho představit, jak studuje. Nejspíš nějaké hodně tlusté v kůži vázané knihy. Na rozdíl od světlovlasého Petera měl James vlasy úplně černé. Oči sice měl modré jako Peter, ale už jsem si všimla, že byly velmi odlišné, spíš tmavé. Pod černým klenutým obočím zářily jako delftská keramika.

V tom okamžiku se v hledišti zvedl šum. Edouard zasedl za piano a zahájil svůj recitál.

Nejdřív Debussy, potom Chopin, úplná záplava romantiky. Dokonalý výběr pro Céliin poslední večer. Bez přestávky následovala Chačaturjanova Poéma. Edouard zručně vyčaroval měsíční svit nad vodou, aby ho pak rozmetal povodní důrazných akordů. Následně jej však vzkřísil, tentokrát v drobných bělavých záblescích na hlubokém temném jezeře. (Nemůžu si pomoct. Tu pasáž prostě miluju). Stalo se to někdy ke konci, když jsem byla zcela zhypnotizovaná. Klavír náhle začal vydávat podivný bzučivý zvuk. Že by některá ze strun spodního rejstříku praskla? Lkaní sílilo a proměnilo se v hlasité kvílení protileteckých sirén. Edouard řekl: „Ah, c’est pas possible,“ a jeho ruce klesly z klaviatury.

Nedalo se nic dělat. Ředitel institutu a jeho uvaděči trvali na tom, abychom se šli všichni schovat. Edouard rozzuřeně vyrazil z místnosti a cestou si mumlal: „Zatracená letadla. Jedu domů.“ Zcela přitom ignoroval les rukou a prosby, které se ho snažily přemluvit, aby zůstal. Nedivila jsem se mu.

Bylo nás tam asi třicet nebo čtyřicet. Všichni už opustili svá místa a jako řeka se valili do suterénu. Tam jsme se posadili a opřeli se jen o nahrubo omítnutou zeď. Lidé si vytáhli noviny, knihy a polštářky. Mě něco takového nenapadlo. Byl to přece předvečer Céliiny svatby, a tak jsem si žádné bombardování nehodlala připustit. Opět jsem seděla mezi Céliou a Jamesem. Zvedl hlavu a zíral do stropu. Nelíbilo se mi, když tohle někdo dělal. Věřila jsem, že čím menší pozornost člověk věnoval stropu, tím menší byla šance, že spadne.

Lidé kolem nás začínali být neklidní. Pomyslela jsem si, že bychom se možná mohli vrátit domů jako Edouard. Vsadila bych se, že už byl zpátky ve svém bytě a zuřil. Touhle dobou už by dohrál Poému. A dokonce by ji mohl zahrát celou ještě jednou. To by se mi moc líbilo. „Konečně jsou tady,“ řekl někdo a celá místnost utichla.

„Italové,“ zašeptal James. „Možná Kingfisher.“ Nelíbilo se mi ani to, když někdo pojmenovával letadla.

Naslouchala jsem a čekala, až zvuk motoru zesílí a zase zeslábne v dálce. Když letadla jen prolétala a mířila na sever k přístavu, tak to tak bývalo. Ale burácení sílilo a blížilo se. Byl z něj slyšet jasný záměr.

Rámus se stupňoval. Vteřina, dvě a už jsme ho měli nad hlavou. Pak se přidal nový zvuk. Tenhle byl příliš vysoký, než aby se dal slyšet. Mohli jste ho jen cítit.

Výbuch se ozval zároveň zvenku i zevnitř mé hlavy. Ten tlak byl k nepřežití. Přitáhla jsem Céliu k sobě, ale už jsem jí nestihla říct, že umírám, protože podlaha nadskočila vlivem dalšího výbuchu. Vzájemně jsme si ječely do uší.

Letadla následovala jedno za druhým. Další bomba a další. Můj život se vrstvu za vrstvou odlupoval a už se jen volně vznášel. Bylo mi deset a natahovala jsem ruku po zralé meruňce v zahradě Muntaza. Ve stejném okamžiku mě do prstu bodla vosa a mé staré šaty, ty jediné, které jsem tak milovala, se roztrhly od podpaží až k pasu. Další bomba a mně bylo čtrnáct. Ležela jsem na boku a prožívala záchvaty křečí uvnitř břicha, kde se nacházela má čerstvá pooperační rána po slepém střevu. Křičela jsem: „Dieu, aie pitié de moi!“ Bože smiluj se nade mnou. Každá křeč málem přetrhla stehy, které ránu držely pohromadě. Přicházely jedna za druhou. Křičela jsem tehdy a teď znovu: „Dieu, aie pitié de nous.“ Bože, smiluj se nad námi. A celou tu dobu mě James držel za ruku, své prsty propletené s mými.

*

Nakonec bylo po všem. Strop vydržel. Navzdory tomu příšernému rámusu jsem si uvědomila, že budova ani jednou nedostala přímý zásah. Na nějakou dobu mi zalehly uši. Třásla jsem hlavou a zkoušela polykat. Když se mi pak najednou sluch vrátil, dolehla ke mně vlna kašlání a nářků. Místy problikávaly tváře osvětlené plamínky zapalovačů a sirek. Vypadalo to jako výjev z Goyových Přízraků – rozšklebené grimasy lidí zasažených hrůzami války. Na rtech jsem cítila prach. Snažila jsem se otřít, ale měla jsem špinavé i ruce.

Célia se vedle mě zavrtěla a pak se chytila za hlavu. „Sakra. Budu si muset znovu umýt vlasy,“ řekla znělým, téměř zpěvavým hlasem, jako bychom posedávaly v její ložnici a ona na mě volala z koupelny.

„Zlato,“ řekla jsem chraplavě. „S vlasy si nedělej starosti.“

„Nestihnou mi včas uschnout,“ dodala, jako by mě neslyšela.

„Lehni si, miláčku, a polož si hlavu ke mně do klína,“ nařídila jsem jí a ona bez protestů poslechla. Vzápětí usnula.

„Je v šoku,“ prohlásil James.

„Já vím.“

Pláč se postupně změnil v šeptání a sténání. Lidé si začínali povídat. Někdo pronesl: „Nebude trvat dlouho a bude konec.“ Další hlasy souhlasily.

„Jste v pořádku, Yvette?“ slyšela jsem Jamese.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Aspoň myslím. A vy?“

„Ano.“

Už jsme se nedrželi. Ani jsem si nevšimla, kdy mě pustil. Chtěla jsem mu poděkovat. Držení rukou ale patřilo k bombardování a teď už bylo po všem.

A tak jsem řekla jen: „Dobře.“

Představila jsem si kostel svatého Marka v troskách. Jeho nádherné vlisované sloupoví, které mi vždycky připomínalo palmiers, svržené z vrcholků zdí. Najednou jsem dostala chuť na kokosky, což bylo divné, protože mi kokos nikdy nechutnal. Vadilo mi, jak byly tvrdé, a navíc je tvořily malé kousky. Lepily se na zuby. Vzápětí jsem si představila kráter plný sutin uprostřed Metropole. Nejhorší byl ale pohled na sloup dýmu stoupající z Peterova klubu.

„Jamesi,“ řekla jsem zoufale. „Mluvte na mě. Vyprávějte mi o… o hurikánech. Pilotujete hurikány jako Peter s Alastairem? Povězte mi o nich.“

Pokud jsem ho překvapila, nedal to na sobě znát.

„Tak tedy,“ začal. „Hurikány jsou velmi bytelná letadla. Mohla byste klidně říct, že jsou jako tažní koně. Každý z nich urazí čtyři tisíce mil, než stačíte mrknout. Nemůžeme s nimi přeletět Středozemní moře, to by nás Němci dostali, a tak je plavíme do Takoradi v severní Africe. Teprve odsud létáme do Egypta. Někteří piloti se cestou ztratili a došlo jim palivo. Jiní havarovali. Většina letadel ale dosáhla Heliopole více méně v pořádku.“

To bylo skutečně obdivuhodné.

„A dál?“

„Kokpitu říkáme psí bouda. Je to totiž v podstatě dřevěná krabice. Celá kostra je vlastně z velké části vyrobená ze dřeva.“

„Ze dřeva? Teď mě taháte za nohu.“ To byla Alastairova typická hláška.

„Ne. Dřevo potažené irským lnem. Ten je přes ně napnutý, napuštěný a nabarvený.“

„To jistě, Jamesi. Irský len. Samozřejmě. Na divadelním jevišti bych to pochopila, ale na letadle?“ Jeho chabý pokus namluvit mi takový blábol mě pobouřil. „Nejsem včerejší.“

„Střely procházejí přímo skrz dřevo, aniž by letadlo vybuchlo.“ V jeho hlase jsem zaslechla úsměv. „A snadno a rychle se dají opravit. Nic si nevymýšlím, přísahám.“

„Dobré nebe,“ vydechla jsem, když mi to došlo. „Počkejte, až se to dozví Célia… Vlastně ne, nebudu jí to říkat.“

„Ne. V civilistech to nevzbuzuje moc důvěry.“

Hovor kolem nás nyní svou hlasitostí dosahoval úrovně promenádní kavárny. Lidé si podávali bonbóny a cigarety, nebo po nich spíš ve tmě šátrali. Vznikala nová přátelství. Brzy jsem měla pocit, že ani neuslyšíme, až siréna odtroubí konec náletu.

„Co vlastně v poušti děláte, když zrovna nelétáte v hurikánu?“

Mé zoufalství s konečnou platností pominulo.

„Co děláme? Počkejte… Ach ano. Loni velitel perutě zrekvíroval opuštěný italský tank. Jezdil s ním kolem dokola a boural do dalších rozbitých vozidel.“

Zalapala jsem po dechu. „Pro všechno na světě, proč?“

„Pro zábavu!“

„To je šílené,“ řekla jsem obdivně.

„Té hře se říká ťukaná.“

„Vsadím se, že bych si s tankem poradila.“

„To skutečně ne, Yvette.“ Rozesmál se. „Řízení tanku by vás nebavilo. Udělá maximálně šestnáct kilometrů v hodině.“

Zaplavil mě pocit studu. „Za ten náš rychlostní experiment se opravdu omlouvám. Měly jsme vás na to připravit.“

„To jste tedy měly!“ Stále se smál. „Myslel jsem, že takhle řídíte pořád!“

Opět jsme se odmlčeli. Kromě občasných záblesků světla ze zapalovačů byla naprostá tma. Célia byla pro svět mrtvá a její těžká hlava spočívala na mých nohou. Hladila jsem ji po vlasech a představovala si, jak stoupá po mramorovém schodišti manželství a táhne za sebou těžký lem svých šatů podobný hedvábné přílivové vlně. Projde dvoukřídlými dveřmi, které se za ní zcela bezhlučně zavřou, a vstoupí do neviditelné komnaty, v níž se z mademoiselle stane madame. Pokud šlo o tyto záležitosti, Célia zůstala zcela nevinná, což byl na studentku dívčí školy obdivuhodný výkon. Pokud si někdo myslí, že myšlenkami na sex se přehnaně zabývají jen muži, měl by slyšet konverzaci jakékoli skupinky mladých, dobře vychovaných žen. Ne že by měly vždycky správné informace, ale jejich zápal pro věc byl bezkonkurenční. Célia však v takových situacích vždycky v obranném gestu natáhla ruku dlaní vzhůru a přitom odvracela tvář. Prosím, raději bych to nevěděla. Až nastane správný čas, pomodlím se k Sainte Julienne de Norwich. Její spolužačky v jídelně dívčích kolejí pak pištěly jako tuleni, ale mě to dojímalo. Tout finira bien, zněl slavný výrok svaté Julienne. Nakonec všechno dobře dopadne.

„Jamesi, znáte Sainte Julienne de Norwich?“

„Svatou Julianu z Norwiche? Ano, myslím, že ano.“ Vyslovil to jako Norritch. „Není to ta, co řekla: Všechno bude dobré, vše se obrátí k dobrému a všechny věci vezmou dobrý konec…? Proč se ptáte?“

„Jde o Céliu,“ odpověděla jsem bez uvažování. „Není ani zdaleka připravená.“

„Na to je spousta času. Svatba nezačne dřív než ve tři. A vsadím se, že se odsud dostaneme ještě před svítáním.“

„Ano, samozřejmě. Samozřejmě.“ Pod rouškou tmy jsem se rděla a rděla.

Nastalo měkké rozpačité ticho. Které se zvolna naplňovalo jeho pochopením. Ozval se krátký ostrý nádech. Bylo mi strašně trapně.

„Yvette, nebojte se.“ Dotkl se mého lokte. „Peter není idiot. Postará se o ni.“ Ještě dnes si vzpomínám na dotek jeho dlaně na mé holé kůži. Cítila jsem ho i potom, co dal ruku pryč.

3

Jakýsi vysoký opálený cizinec spí na lavičce před vchodem southamptonského nádraží. Hlavu si opírá o paži a nohy mu trčí z lavičky ven. Má obnošenou košili a roztrhané džíny. Vlasy má po matce – tmavě hnědé kučery. Nyní mu sahají téměř na ramena. Díkybohu spí, protože já musím mrkáním zahnat slzy jako nějaký starý sentimentální blázen.

„Jdu pozdě?“ ptám se poté, co ho budím dotykem na rameni.

Tom vstane a usměje se. „Jel jsem stopem. Jsem tu už od osmi.“ Sbalí mě do medvědího objetí.

„Vypadáš jako Jan Křtitel,“ říkám, když mě pustí.

On se zazubí a rozpřáhne ruce. „Připravte Pánovu cestu,“ zvolá zpěvavě repliku z muzikálu o Ježíšově životě. Kromě neupravené kštice, kotlet a tuláckého vzezření si všímám nových jemných vrásek pod jeho očima. Hluboce mě to dojímá.

Z města vyrážíme na sever. Tom naviguje pomocí mapy. Dělá to už od velmi útlého věku, navigování ho vždycky bavilo. Močál, železnice, kostel s věží, kostel s vížkou. Studentský hostel, pěšina. Pečlivě rozlišování tvarů a barev je uklidňující. Symboly na mapách mají jasně daný význam. Pro mysl mladého muže, který přišel o matku, je to jako balzám.

„Takže,“ začnu po nějaké době, „těšíš se do druháku? Nebude ti chybět tvá cela ve švédském vězení?“ Kolují klepy, že architektonické plány oné slavné univerzity byly navrženy po vzoru nápravného zařízení. Tom strávil celý první ročník přímo v kampusu.

Usměje se. „Těším. A nebude. Letos se chci držet trochu stranou. Dům je vlhký, ale nám to nevadí…“

Zdrojem jeho poněkud zachmuřené nálady a mlčenlivosti, kterých jsem si během cesty povšiml, tedy není univerzita.

„Vyprávěj mi o Florence,“ vybídnu ho.

„Včera se vrátila do Francie,“ řekne hlasem plným smutku.

„Nebesa.“

Vypráví mi, jak se potkali na vinici v Bordeaux, a že to místo spravuje její otec – „mohutnej, namakanej chlápek, co nikdy nesleze z traktoru“. Ona pak s Tomem utekla do Anglie. „Chtěl jsem ji propašovat do našeho apartmánu. Ložnice je na to velká dost.“ Vzdychne.

Snažím se neusmát. „Ale ona nechtěla být pašována?“

„Na to je příliš rozumná,“ odpoví zoufale. „Zavolala mámě a vše jí bylo odpuštěno. Je zpátky v Bordeaux a studuje politologii.“

„Je to tedy chytré děvče. Píšeš jí?“

„Denně. Oba jsme v tom až po uši. O prázdninách za ní pojedu stopem.“ Je téměř komické, jak rychle se mu najednou zlepšila nálada. „Je tak nádherná, tati. Tady zaboč doleva.“

Poslechnu, ale sjedu z hlavní příliš rychle a brzdy na tom nejsou nejlíp. Cesta se zanoří mezi dva náspy, je temná a pokrytá mokrým listím. Mizí pod železničním mostem a ani potom se nechce rozšířit. Čekám, že se každou chvíli uprostřed ní objeví trsy trávy. Dodávku této velikosti už jsem v minulosti řídil, ale tehdy jsem byl mladší. Navíc je mizerná viditelnost a cena za poškození vozidla z autopůjčovny je astronomická.

„Tome, touhle cestou jsem minule nejel…“

„Buď v klidu,“ řekne zpěvavě. „Tohle je zkratka do Walthamu. Za Walthamem leží náš cíl, farnost Upton na Mohylovém Vrchu.“

„V zemi Mordor.“

Měl to být vtip, ale na to zněl můj hlas příliš znepokojeně.

„Courage, mon vieux,“ řekne můj syn.

Ve Walthamu déšť potáhne přední sklo, jako by přes nás přehodil deku. Stěrače ho dokážou odehnat vždy jen na pár vteřin. Díky zkratce přijíždíme do města z neznámé strany a já ty budovy kolem nás vůbec nepoznávám.

„Podívej, obchod,“ řekne Tom, když projíždíme přes jakési náměstí a naše kola skáčou po dlažebních kostkách. „Mohli bychom zastavit a něco si koupit…“

„Nemůžu se podívat. Nevidím ani, kam jedeme.“ V poryvech deště se objeví cedule. Southampton. „Něco je špatně…“

„V pohodě, tati. Nepanikař.“

„Já nepanikařím.“ V poslední době tohle slovo používá snad každý.

„Tak jeď po southamptonské.“

„Ne,“ řeknu. „To bychom se vrátili, odkud jsme přijeli!“

Neposlechnu ho a zatočím doleva. Prostě jen proto, abych změnil směr, zamířím do úzké ulice vedoucí z náměstí. K mému zděšení se ocitáme vedle autobusu jedoucího stejným směrem. Na několik paralyzujících vteřin jedeme bok po boku, jako bychom závodili, kdo se k onomu uzoučkému průjezdu dostane první. K rozumu mě přivede až výloha květinářství, která nám najednou stojí v cestě. Tři metry před skleněnou výplní nás ožvýkané brzdy konečně zastaví a oba jsme vymrštěni vpřed proti tahu bezpečnostních pásů. Jadrně zaklejeme a motor stojí.

K žádnému nárazu zezadu ani ze stran nedojde, ale autobus, který nás v elektrickém osvětlení proudícím z jeho oken právě míjí, hlasitě troubí. Hned za ním následuje rozzuřený karavan. V zamlženém bočním okénku se objeví prsty ve tvarů vítězného „V“. Uvědomím si, že Tom položil svou ruku na tu mou, která roztřesená spočívá na řadící páce.

„Do prdele,“ vydechne. „Nic se nestalo. Do prdele.“

„Takový slovník jsem neslyšel…,“ začnu recitovat.

„Už od bitvy o Bréville,“ dokončí Tom s nejistým úsměvem. „Proč to pokaždý říkáme, když zaklejeme? Nikdo jiný to nedělá.“

„Vysvětlím ti to později. Pomoz mi najít parkoviště a zajdeme do toho obchodu. Mimochodem, měl jsi pravdu.“

„Cože?“

„Opravdu jsem panikařil.“

Přejdeme náměstí, v dešti máme zvednuté límce. Nade mnou se na jakési impozantní městské budově tyčí korouhvička. Zelený kohout stojí otočený proti větru. Tom otevře dveře obchodu a já zamířím rovnou do uličky s chlazeným zbožím. Do vozíku hodím celý karton tetrapaků. Klobásy, ryby ve strouhance. Potom konzervy. Mrkve, brambory, fazole, polévka.

„To jako vážně, tati? Copak neumíš oškrábat brambory?“

„Neměl jsem čas.“

„Mám pocit, že v poslední době nejíš pořádné jídlo.“

Odfrknu si. „Starej se o sebe.“

Rozběhne se do uličky s čerstvými potravinami.

Na posledních pět kilometrů se řízení ujme Tom. Cesta se teď podobá tunelu ve svěže zelené bučině. Vede mezi vysokými valy, jejichž stěny jsou lemovány popadaným kamením ze zvlněné křídy. Tom si příliš nevšímá překážek na cestě a najíždí přímo na ně, takže na sedadlech neustále poskakujeme. Dokáže si s takovou cestou poradit? Samozřejmě že ano. Yvette za války řídila náklaďáky prakticky bez výcviku. Podívám se na jeho ruce, které jsou o tolik větší a silnější, než byly ruce jeho matky, ale prsty na volantu jsou stejně živé, jako bývaly ty její.

Bučina najednou ustoupí, cesta se narovná a my projíždíme mezi mokrými živými ploty. Protínáme hranice Uptonu. V našem zorném poli se objeví kostel. Nad monstrózním tisem se tyčí čtyřboká žulová věž. „Po sto metrech doleva,“ řeknu. Mokrá křoviska se mihnou kolem nás a zmizí. „Zpomal. Tady, Tome. Tady.“

Tom vpluje mezi dva drolící se kamenné sloupky a auto se kymácivě zastaví. Vzadu v náklaďáku se cosi s rámusem zřítí na podlahu.

„Ah, zut,“ řekne. „Benátský lustr.“

„Ha, ha.“

Vystoupíme do provazů všudypřítomného neustávajícího deště. Je speciálně připravený pro lidi, kteří se právě stěhují. Tom otevře zadní část náklaďáku a já zatím zápasím se zámkem vstupních dveří. Na podlaze vstupní haly leží dopis adresovaný mně. Ten elegantní rukopis poznávám. Roztrhnu obálku a zjišťuji, že si mě arciděkan Frobisher přeje vidět, jakmile bude vhodná příležitost. Vhodná příležitost a Ronald Frobisher však jsou dvě věci, které nejdou moc dobře dohromady.

Vstoupíme do rozlehlé a zcela prázdné čtvercové kuchyně. Je vybavena kamenným dřezem, zcela studenými černými kamny na tuhá paliva značky Rayburn, která pokrývá vrstva prachu: Je tu také lednice z doby vynálezu atomové bomby. Je zapojená do jediné zásuvky, která se v této místnosti nachází.

„Páni!“ zvolá Tom. „A já myslel, že můj byt je jeskyně.“

„Je to zcela dostačující.“

„Dostačující?“ Založí si ruce, aby je ochránil před lezavou zimou. „Neposlal bych sem ani děcka z polepšovny.“

Možná má pravdu. Dům se zdá mnohem nehostinnější, než když jsem si ho prohlížel v létě. Obývací pokoj se skutečně změnil v jeskyni. Na tabákově hnědých stěnách zbyly po obrazech jen vybledlé obdélníky. Zápach nikotinu, kterého jsem si všiml už tenkrát, nyní bojuje o nadvládu s pachem vlhkosti. Radši bych měl zkontrolovat odpadní kanály. Jídelna se od obývacího pokoje liší tím, že obsahuje dvě věci – veliký jídelní stůl s baňatýma nohama a telefon. Zápach tu je ale stejný. Položím dopis od arciděkana na jídelní stůl a zvednu sluchátko. Telekomunikace se už postaraly o napojení na síť, za což bych jim měl asi poděkovat, ale přemýšlím, proč ten telefon nenainstalovali v pracovně. Ta byla během mé poslední návštěvy zamčená a nikdo nemohl najít klíč. Poslední uživatel, ubohý Charles Blakemore, jej totiž ztratil.

Jak se později ukáže, klíč už se našel. Je zastrčený v zámku dveří pracovny. Otevřu a okamžitě je mi jasné, proč ten telefon neumístili sem.

Nejenže ta místnost není vyklizená. Vypadá, jako by tu nikdo celá léta nebyl. Jediné vysoké okno pokrývá tlustá vrstva pavučin a police v knihovně jsou plné zaprášených zpuchřelých knih. Dominantou celé místnosti je však rozsáhlá sbírka starých novin. Kam oko dohlédne, všude se válí navršené hromady balíků převázaných provázkem. Tyčí se do různých výšek a připomínají panorama nějakého města. Téměř zcela zakrývají výhled na masivní dřevěný stůl i stolek. Oba pokryty stohy neotevřených dopisů. Rozsvítím poblikávající třicetiwattovou žárovku, ale do rohů pracovny její světlo ani nedosáhne.

A já se tam dívat nechci.

Ubohý Blakemore. Jistě si museli všimnout, že se mu to poněkud vymyká z rukou. Proč mu někdo nepomohl?

Tom se díky práci na vinici dostal do skvělé formy. Trvá nám asi hodinu, než vystěhujeme a rozestavíme věci, které jsme přivezli dodávkou. Prohlížím si nově zařízený obývák. Ušák, o němž se zmiňoval můj kaplan, stojí u krbu. Když jsme si ho koupili, považovali jsme to za velkou chybu. Yvette byla velmi drobné postavy a bála se, že by ji křeslo mohlo rozdupat jako nosorožec. Přísahala, že se v noci samo od sebe přesouvá. V posteli mi se smíchem šeptala: Jamesi, opravdu bychom měli nechávat zadní dveře otevřené. Dopřát mu trochu svobody. Když se však narodil Tom, ukázalo se, že se tvar křesla dokonale hodí na kojení, a později, jak připomněl Rick, poskytovalo úlevu jejím bolavým údům. Teď už je nosorožčí kůže ošoupaná, opěrka i sedák jsou potrhané. Očima se přesunu na pohovku s květovaným potahem a konferenční stolek pokrytý kolečky od hrnků a s deskou počmáranou fixy. Pohlédnu na jeho ožvýkané viklající se nohy, které padly za oběť Rogerovi, dávno zesnulé kolii, jíž jsme vlastnili, když byl náš syn ještě malý.

Tom teď stojí ve dveřích hned za mnou.

„Teda tati,“ vydechne. „Všechny tyhle věci… to je katastrofa.“

„Žádná katastrofa,“ naježím se. „Jsou prostě staré.“

„Dávno jsme se jich měli zbavit.“

Otočím se k němu. „Schovával jsem je pro tebe. Aby ses tu cítil jako doma.“

Před třiceti lety, když jsem byl uprchlým válečným vězněm ve Slezsku, vydrápal jsem se na hromadu suti. Mezi mnou a mými pronásledovateli nestálo nic víc než řídký borovicový porost. Plazil jsem se po té hromadě a snažil se zůstat schovaný za stromy. Jenže pak se sutiny pode mnou sesuly a celá strana té hromady se začala bortit. Bez ohledu na to, jak rychle jsem se snažil pohybovat opačným směrem, brzy jsem se ocitl přímo v zorném poli strážných. Tehdy jsem nebyl schopen zabránit tomu, aby mě uviděli, stejně jako se nyní nedokážu vyhnout pátravému pohledu očí svého syna.

„Všechno se to stalo příliš rychle,“ říkám prosebně. „Stěhování, nová práce. Neměl jsem čas zabývat se nábytkem…“

On si místo odpovědi jen založí ruce na hrudi.

„Tak jo,“ říkám rezignovaně. „Tak jsem si to chtěl nechat. Je na tom snad něco špatného?“

„Ano. Ne.“ Povzdechne si. „Nemám tušení.“ Umlkne a ani já nic neříkám. Nakonec se znovu ozve. „Bože, umírám hlady. Ty ne?“

„Ani nevím. Většinou to zjistím až ve chvíli, když se podívám na jídlo.“

„Celý problém spočívá v tom, že jsem se o vaření příliš často staral já. A ty jsi teď bezmocný jako děcko.“

Když se Yvette dozvěděla, že umírá, sepsala pro nás kuchařskou knihu. Obsahovala nejzákladnější informace včetně toho, jak vařit zeleninu. (Ta, která roste pod zemí, se dává do studené vody. A naopak.) V průběhu následujících let jsem starost o jídlo čím dál častěji nechával na Tomovi.

„Děti alespoň poznají, kdy mají hlad,“ řeknu. „Uvidíme, co dokážeme vykouzlit s mým přenosným vařičem.“

V kuchyni si na plynovém vařiči ohřejeme rajskou polévku a dáme si ji s plátkem baleného bílého chleba. Chvíli se nad ním hašteříme. Tom tvrdí, že jsou to jen odporné laciné kvasnice vyhnané na páře. Podle mě jsou z něj slušné tousty. Naše dva názory nejsou zcela nekompatibilní.

„Tak ti nevím,“ řekne nakonec, když zažene největší hlad. „Nedokážu přijít na to, co vlastně děláš. Myslím se životem.“

Pokusím se o smířlivý tón. „Ani nemusíš. To je moje starost.“

„Copak jsi ve Fulbrooku nebyl šťastný?“

„Naprosto. Ale prostě jsem potřeboval něco nového.“

Zasměje se. „Řekl pan Steptoe. Znáš tu firmu Steptoe a syn? To vetešnictví plné všech těch prehistorických krámů?“

„Kde? Nic mi to neříká.“

Protočí panenky. „Je to seriál v televizi.“

„Je mi líto, ale v poslední době jsem televizi nesledoval dostatečně často, abych se do této konverzace mohl zapojit. Možná uniklo tvé pozornosti, že jsem každý večer trávil prací…“

„A už je to tady…“

„… poté, co jsem ti pomohl s domácími úkoly, uklidil dům, umyl nádobí…“

„Co prosím?“

Ukáže na mě lžící. Když se to tak vezme, lžíce není předmět, který by působil obzvlášť výhrůžně. Nijak se mě to nedotklo.

„Tak dobrá, přiznávám, že nádobí byla tvoje práce.“ Láskyplně na něj pohlédnu. „Byl jsi vždycky hodný hoch.“

„Kam dáš máminu urnu?“

Samozřejmě, že to chce vědět. Zní ustaraně a já se mu nemohu divit. Tenhle dům je dost pochmurný.

„Nějaké místo se určitě najde. Pojďme se podívat nahoru.“

Ta krabice se nachází v pokoji, který jsem si vybral jako ložnici. Strhnu lepicí pásku a vytáhnu urnu. Je to asi 15 centimetrů velká válcovitá nádoba z tepaného stříbra, kterou jí daroval její otec. Pokaždé mě překvapí, jak je lehká. Přivezla si ji kdysi z Alexandrie. Moc pěkná nádoba sloužící jako dekorace na jejím toaletním stolku. Když se přiblížil konec, často mluvila o rozprášení popela, ale nikdy nejmenovala konkrétní místo. A tak si ji už deset let necháváme u sebe.

Table of Contents

Prolog

1

2

3