SANDRA BROWN

Odražená střela

By arrangement with MARIA CARVAINIS AGENCY, INC.

and PRAVA I PREVODI. Translated from the English RICOCHET

Copyright © 2006 by Sandra Brown Management, Ltd.

First published in the United States by Simon & Schuster, New York.

All rights reserved

Translation © 2009 by Marie Válková

Jacket design © 2009 by Jana Šťastná

ISBN 978-80-242-8582-5

Obsah

- Poděkování

- Prolog

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

- Kapitola dvacátá osmá

- Kapitola dvacátá devátá

- Kapitola třicátá

- Epilog

PODĚKOVÁNÍ

–

Ve městě Savannah v Georgii nejenom ochutnáte úžasné jídlo a uvidíte mimořádně krásná místa ve Spojených státech, ale potkáte i moc milé lidi. K nim patří major Everett Regan z Metropolitního policejního oddělení Savannah-Chatham, který věnoval svůj vzácný čas a odpověděl mi na spousty otázek. Ellen Wintersová vynaložila velkou námahu, aby mi pomohla, když jsem musela spoléhat na „dobrou vůli cizích lidí“. Dozvědět se nezbytné podrobnosti by bez pomoci těchto profesionálů bylo mnohem obtížnější. Rovněž jsem zavázána Cindy Mooreové, pro niž jižanská pohostinnost není jen prázdné slovo. Je nejenom jejím pravým příkladem, je přímo nedostižná. Děkuji, přítelkyně.

A za to, že jsi se mnou prozkoumal kdekteré náměstí a každou ulici, tahal se s fotoaparátem a riskoval, že si zlámeš všechny kosti, když jsi pořizoval požadované fotografie, a že jich bylo, a nestěžoval sis na vedro ani vlhkost… – děkuji tobě, Michaeli.

SANDRA BROWN

PROLOG

–

Pátrací akce byla odvolána v šest hodin padesát šest minut navečer.

To neveselé oznámení učinil policejní šéf Clarence Taylor při tiskové konferenci, kterou přenášela místní televizní stanice.

Tvářil se zachmuřeně, což bylo v souladu s jeho nakrátko zastřiženými vlasy a vojenským držením těla.

„Policejní oddělení spolu s ostatními zúčastněnými složkami věnovalo pátrání bezpočtu hodin v naději, že záchrana přijde včas.

Jelikož vyčerpávající úsilí policejních složek, pobřežní hlídky a civilních dobrovolníků nepřineslo během několika dnů žádné povzbudivé výsledky, dospěli jsme ke smutnému závěru, že pokračovat v organizovaném hledání by bylo zbytečné.“

Osamělý piják u barového pultu, který sledoval zrnitou televizi, zavěšenou na držáku v rohu, do sebe obrátil zbytek whisky ve sklenici a dal znamení barmanovi, aby mu nalil ještě.

Barman přidržel otevřenou láhev nad sklenicí. „Určitě? Už máte dost, kamaráde.“

„Jen mi nalejte.“

„Jedete domů vozem?“

Otázka se setkala s výhrůžným pohledem. Barman pokrčil rameny a nalil mu. „Je to váš pohřeb.“

Ne. Můj ne.

Zastrčený lokál U Smittyho v sešlé čtvrti v centru Savannah nelákal ani turisty, ani úctyhodné místní usedlíky. Nepatřil k hospodám, kam lidé chodí za zábavou a povyražením, ani při neblaze proslulém vytloukání hospod o svátku svatého Patricka tam nikdo nezabrousil. Tady se nepodávaly pastelově zbarvené drinky s roztomilými názvy.

Pití se objednávalo neředěné. Mohli jste nebo taky nemuseli dostat skrojek citronu; teď barman nepřítomně loupal další a sledoval přitom televizní zprávy, které vysílali před reprízou pořadu Jerryho Seinfelda.

Na televizní obrazovce policejní šéf Taylor velebil neúnavné úsilí šerifovy kanceláře, psovodů, námořní hlídky a týmu potápěčů, a tak dále, a tak dále, bla, bla, bla.

„Stáhl byste zvuk?“

Na žádost zákazníka sáhl barman po ovladači a televizi umlčel. „Našlapuje kolem toho, jelikož musí. Když si ale přeberete všecko to žvanění, tak říká, že to tělo už dávno žerou ryby.“

Piják se opřel oběma lokty o barový pult, nahrbil ramena a pozoroval jantarovou tekutinu šplíchající ve sklenici, kterou držel v obou rukou. Jezdil s ní po naleštěném dřevěném pultu.

„Po deseti dnech v řece?“ Barman skepticky zavrtěl hlavou. „To člověk nemůže přežít. Ale i tak je to moc smutný. Zvlášť pro rodinu. Chci říct, že nikdy nemůžete vědět, jaký osud potká někoho z vašich blízkých.“ Sáhl po dalším citronu. „Ani nechci pomyslet, že by někdo, koho mám rád, byl, ať už živý nebo mrtvý, v tomhle nečase v řece nebo venku na moři.“

Bradou ukázal k jedinému oknu v místnosti. Bylo široké, ale na výšku mělo jen takových čtyřicet pět centimetrů, umístěné vysoko na zdi, blíž ke stropu než k podlaze, a skýtalo omezený výhled ven, kdyby se někomu zachtělo se podívat. Vpouštělo pouze pruh kalného světla, které odlehčovalo skličující přítmí v baru a skýtalo té hrozné místnosti pouze mizivý příslib naděje.

Uplynulých osmačtyřicet hodin sužoval nížinu Georgie a Jižní Karolíny prudký déšť. Vytrvalý déšť. Z temných mraků se řinuly přívaly vody.Chvílemi byl liják tak prudký, že nebylo vidět přes řeku na druhý břeh. Nízko položené oblasti se změnily v jezera. Silnice byly zaplavené, a tudíž uzavřené. Ve strouhách vířila voda stejně rychle jako zpěněné peřeje.

Barman si utřel citronovou šťávu z prstů a otřel ostří nože utěrkou. „Nemůžu říct, že jim mám za zlý, že v tomhle slejváku pátrání odvolali. To tělo už nejspíš nikdy nenajdou. Asi to znamená, že to navždycky zůstane záhadou. Byla to vražda, nebo sebevražda?“ Odhodil utěrku a opřel se o barový pult. „Co byste myslel, že se stalo?“

Host k němu zvedl kalné oči a chraplavě řekl: „Já vím, co se stalo.“

KAPITOLA PRVNÍ

–

O šest týdnů dříve

Přelíčení, při němž soudili Roberta Saviche za vraždu, pokračovalo už čtvrtý den.

Duncan Hatcher, detektiv z oddělení vražd, si lámal hlavu, co se to ksakru děje.

Jen co se po polední přestávce znovu sešel soud, požádal obhájce obžalovaného, Stan Adams, soudce o soukromou schůzku. Soudce Lairda ta žádost konsternovala stejně jako žalobce Mikea Nelsona, nicméně svolil a všichni tři se odebrali do soudcovy kanceláře. Porota odešla do místnosti pro porotce a zůstali pouze návštěvníci, aby si kladli otázku, co tahle nečekaná porada znamená. Byli pryč půlhodinu a s každou uplynulou minutou Duncanův neklid vzrůstal. Přál si, aby proces pokračoval bez výkyvů a zádrhelů, které by mohly vyústit ve snadné odvolání, nebo, Bůh uchovej, zvrátit verdikt. To proto byl

z toho potlachu za zavřenými dveřmi tak nervózní.

Jeho netrpělivost ho nakonec vyhnala na chodbu, rázoval sem a tam, ale nevzdaloval se na doslech od soudní síně. Z výhodného místa ve čtvrtém poschodí pozoroval dvojici vlečných člunů, jak navádějí obchodní loď průplavem k oceánu. Když už to napětí nedokázal snášet, vrátil se na své místo v soudní síni.

„Proboha, Duncane, seď klidně. Vrtíš se, jako by ti byly dva roky.“

Jeho kolegyně DeeDee Bowenová, s níž pracoval ve dvojici, si krátila čas luštěním křížovky.

„O čem se tam můžou vybavovat?“

„O dohodě při přiznání viny? Že by o zabití?“

„Nebuď jak malá,“ řekl. „Savich by nepřiznal, ani že špatně zaparkoval, natožpak že někoho zabil.“

„Jak se jinak řekne kapitulovat?“ zeptala se DeeDee.

„Abdikovat.“

Otráveně na něho pohlédla. „Jak to, že tě to napadlo tak rychle?“

„Jsem génius.“ Zkusila to slovo.

„Tentokrát jseš vedle. ,Abdikovat‘ se tam nevejde. Je to moc dlouhé.“

„Tak to potom nevím.“

Obžalovaný Robert Savich seděl u stolu obhájce a tvářil se příliš samolibě na člověka, kterého soudí pro vraždu, a příliš sebejistě, než aby to zmírnilo Duncanovo znepokojení. Savich se otočil, jako by vzadu na krku vycítil Duncanův upřený pohled, a usmál se na něho. Nepřestával lenivě bubnovat prsty do područek svého křesla, jakoby do rytmu chytlavé melodie, kterou slyší jen on sám. Měl nenuceně přehozenou nohu přes nohu. Byl přímo ztělesněním vyrovnanosti. Každému, kdo ho neznal, by Robert Savich připadal jako úctyhodný obchodník s mírně nekonvenčním stylem oblékání. Pro dnešní přelíčení si vzal konzervativně šedý oblek, ale jeho úzká fazona byla zřetelně evropská. Měl světlemodrou košili a levandulovou vázanku. Vlasy svázané do ohonu, což bylo pro něho typické, měl ulízané a lesklé. V ušním lalůčku se mu blyštěl velký diamant.

Elegantní oblečení a bezstarostnost byly součástí jeho uhlazeného zevnějšku, který nijak neprozrazoval nestoudného zločince, jenž se za ním skrýval.

Už byl zatčený a postavený před velkou porotu bezpočtukrát kvůli různým obviněním, včetně několika vražd, jednoho žhářství a různých méně závažných zločinů, z nichž většina souvisela s obchodováním s drogami. Avšak během své dlouhé, zářné kariéry byl obžalovaný a souzený pouze dvakrát. Poprvé kvůli drogám. Zprostili ho viny, protože obžaloba nedokázala případ doložit důkazy, čímž bylo obvinění pochopitelně chatrné.

Podruhé stanul před soudem kvůli vraždě nějakého Andre Bonneta. Savich mu vyhodil dům do povětří. Duncan tu vraždu spolu s agenty ze speciálního útvaru ATF vyšetřoval. Většina důkazů byla bohužel nepřímá, ale panovalo celkem silné přesvědčení, že se odsouzení dosáhne. Kancelář státního zástupce nicméně svěřila případ neotrkanému žalobci, který neměl dost důvtipu ani zkušenosti nezbytné k tomu, aby všechny porotce o Savichově vině přesvědčil. Případ ztroskotal na tom, že se porota nedokázala jednomyslně rozhodnout.

U toho to však neskončilo. Zjistilo se, že mladý asistent státního zástupce zadržel zprošťující důkazy od Savichova obhájce Stana Adamse. Ztropil takový povyk, že se kancelář státního zástupce obávala vznést obžalobu znovu nějakým příhodnějším způsobem. Případ byl odložen a pravděpodobně tak zůstane, dokud peklo nezamrzne.

Duncan nesl tu porážku těžce. Přestože to mladý žalobce zvoral, považoval to za osobní selhání a stanovil si za cíl skoncovat se vzkvétající Savichovou kriminální kariérou.

Tentokrát by vsadil na odsouzení. Savich byl obviněn z vraždy Freddyho Morrise, jednoho ze svých mnoha zaměstnanců, drogového dealera, kterého tajní policisté z protinarkotického přistihli při výrobě a distribuci pervitinu. Důkazy proti Freddymu Morrisovi byly nepopiratelné, jeho odsouzení prakticky zaručené, a protože přestoupil zákon opakovaně, měl před sebou léta těžkých časů.

DEA, úřad pro kontrolu a distribuci návykových látek, se spojil s policejním protinarkotickým oddělením a nabídli Freddymu Morrisovi dohodu – snížení bodů obžaloby a významně kratší pobyt ve vězení výměnou za jeho šéfa Saviche, který byl klíčovou osobou, o niž jim ve skutečnosti šlo.Freddy při vyhlídce na věznění, které mu hrozilo, nabídku přijal. Než ale stačila zaklapnout pečlivě připravená policejní past, Freddyho odpravili. Našli ho v bažině obličejem dolů s kulkou v hlavě.

Tentokrát byl Duncan přesvědčený, že Savich odsouzení neujde. Žalobce tak optimistický nebyl. „Doufám, že máš pravdu, Dunku,“ řekl Mike Nelson předchozího večera, když Duncana připravoval na jeho nadcházející svědeckou výpověď před soudem. „Hodně bude záviset na tvé výpovědi.“ Zatahal se za spodní ret a dodal: „Obávám se, že Adams na nás vytáhne, že nemáme dostatečné a pravděpodobné informace, že obviněný skutek spáchal.“

„Já jsem měl dostatečné informace, abych byl přesvědčen o Savichově vině,“ trval na svém Duncan. „Když jsme Freddymu udělali nabídku, řekl, že stačí, aby se jenom upšouknul naším směrem, a Savich mu vyřízne jazyk. Takže takhle koukám na Freddyho mrtvolu a vidím, že mu nejenom teče mozek z hlavy, ale někdo mu vyřízl jazyk. Podle lékaře mu ho vyřízli zaživa. Nemyslíš, že mi to poskytlo pravděpodobný důvod, abych po Savichovi okamžitě šel?“

Krev byla čerstvá a tělo ještě teplé, když Duncana s DeeDee k tomu hrůznému nálezu přivolali. Mezi DEA a policisty z protinarkotického vypukl obrovský spor, kdo Freddyho vyzradil.

„Od vás měli tři chlapi hlídat každý jeho krok,“ zařval jeden z agentů DEA na svůj policejní protějšek.

„Od vás čtyři! Kde se flákali?“ nezůstal pozadu policista z protinarkotického.

„Mysleli si, že je bezpečně doma.“

„Jo? To my taky.“

„Jak se, proboha, kolem nás dostal?“ pokračoval federální agent s pocitem marnosti.

Ať tu léčku práskl kdokoliv, Freddy už jim nebyl k užitku a nemělo smysl marnit za daných okolností čas hádkami.Duncan nechal DeeDee, aby dělala rozhodčího těm dvěma, kteří si nadávali a házeli vinu jeden na druhého, a sám šel po Savichovi.

„Neměl jsem v plánu ho zatknout,“ vysvětloval Mikeovi Nelsonovi. „Zašel jsem do jeho kanceláře, jenom abych ho vyslechl. Přisámbůh.“

„Pral ses s ním, Dunku. To nám může uškodit. Adams nepřipustí, aby to porotě uniklo. Bude dělat narážky na policejní brutalitu, pokud tě rovnou neobviní. Neoprávněné zatčení. Nevím, co všechno vytáhne z klobouku.“

Nakonec ještě připomněl, že nic není jisté a že se během přelíčení může stát cokoliv.

Duncan nechápal jeho starosti. Jemu to připadalo naprosto jasné a snadno pochopitelné. Z místa vraždy Freddyho Morrise šel rovnou do Savichovy kanceláře. Vtrhl k němu bez ohlášení a našel Saviche ve společnosti ženy, kterou později podle policejních snímků identifikovali jako Lucille Jonesovou. Vkleče ho uspokojovala.

Když v tom smyslu dnes dopoledne Duncan vypovídal, rozhostilo se v soudní síni ticho. Neklidné vrtění ustalo. Soudní sluha, který podřimoval, se najednou probral a posadil se zpříma. Duncan vrhl pohled na porotu. Jedna starší žena rozpačitě sklopila hlavu. Jiná, její vrstevnice, jako by přesně nevěděla, o čem je řeč. Jeden ze čtyř mužů v porotě pohlédl na Saviche s obdivným úšklebkem. Savich si prohlížel nehty, jako by uvažoval o tom, že si nechá později během dne udělat manikúru.

Duncan vypověděl, že když vešel do Savichovy kanceláře, sáhl Savich po zbrani. „Pistole ležela na jeho psacím stole. Vrhl se po ní. Věděl jsem, že by bylo po mně, kdyby se k ní dostal.“

Adams vyskočil. „Námitka, Vaše Ctihodnosti. Svědek dělá ukvapené závěry.“

„Přijímá se.“

Mike Nelson pozměnil otázku a nakonec porotce přesvědčil, že Duncan se na Saviche vrhl jenom proto, aby nepřišel k možnému zranění. Následoval prudký zápas, ale nakonec se Duncanovi podařilo Saviche zkrotit.

„A jakmile jste pana Saviche přemohl,“ zeptal se žalobce,

„zajistil jste tu zbraň jako důkaz, detektive Hatchere?“ Tady se dostával na tenký led. „Ne. Když jsem pana Saviche ukáznil, pistole zmizela a stejně tak ta žena.“ Po ženě i po pistoli se od té doby slehla zem.

Duncan Saviche zadržel za napadení policisty. Zatímco byl na základě tohoto obvinění zavřený, Duncan, DeeDee a ostatní policisté shromáždili podklady, aby mohl být obžalován z vraždy Freddyho Morrise.

Neměli zbraň, již Duncan viděl, zbraň, kterou Savich nepochybně použil, aby ani ne hodinu předtím odpravil Morrise. Neměli svědectví té ženy, neměli ani otisky bot nebo pneumatik na místě činu, neboť je příliv smyl předtím, než bylo tělo objeveno.

Ale přece jenom něco měli, a to svědectví několika policistů, kteří slyšeli Freddyho vystrašené tvrzení, že mu Savich vyřízne jazyk a pak ho zabije, jestli se dohodne s policií, nebo jim dokonce něco vyžvaní. A jelikož nebylo známo, kde se zdržuje Lucille Jonesová, nemohl Savich předložit přesvědčivé alibi. Kancelář státního zástupce už dosáhla odsouzení na základě chatrnějších materiálů, takže šel případ před soud.

Nelson očekával, že si Duncana podá Savichův obhájce odpoledne při křížovém výslechu. Při obědě se ho snažil na to připravit. „Prohlásí, že Saviche pronásleduješ, a řekne porotě, že proti jeho klientovi už léta chováš osobní zášť.“

„To se vsaď, že chovám,“ potvrdil Duncan. „Ten parchant je zabiják. Je mojí povinností vrahy chytat. Na to jsem přísahal.“

Nelson si povzdechl. „Jenom ať to nevyzní osobně, ano?“

„Vynasnažím se.“

„I když to osobní bude.“

„Řekl jsem, že se vynasnažím, Mikeu. Ale jo, bude to osobní.“„Adams prohlásí, že Savich má povolení k nošení zbraně, takže samotná zbraň není inkriminující. Načež bude tvrdit, že tam vůbec žádná zbraň nebyla. Dokonce může zpochybnit, jestli tam vůbec nějaká žena byla a uspokojovala ho. Bude to popírat, popírat, popírat a v myslích porotců navrší spousty pochybností. Dokonce může zamítnout celé tvé svědectví, neboť není ničím doložené.“

Duncan věděl, co ho čeká. Se Stanem Adamsem udělal zkušenost už dřív, ale nemohl se dočkat, aby se pokračovalo.

Upíral pohled na dveře do soudcovy pracovny a přál si, aby se otevřely, když vtom se tak skutečně stalo.

„Povstaňte,“ vyzval všechny soudní sluha.

Duncan se střelhbitě vztyčil. Zkoumal, jak se ti tři tváří, když znovu vstoupili do soudní síně a zaujali svá místa. Naklonil se k DeeDee. „Co myslíš?“

„Nevím, ale nelíbí se mi to.“

Jeho kolegyně měla záhadnou, spolehlivou schopnost odhadnout lidi a situace a právě potvrdila jeho neblahé tušení.

Mike Nelson odvracel hlavu a nepodíval se jejich směrem – další špatné znamení.

Stan Adams se posadil vedle svého klienta a popleskal rukáv Savichova drahého obleku.

Duncanovi se sevřel žaludek zlou předtuchou.

Soudce vkročil do soudcovské lavice a dal pokyn soudnímu sluhovi, aby vyzval porotu k návratu. Usadil se a pečlivě si upravil talár. Posunul podnos se sklenicí a karafou s vodou o centimetr doprava a seřídil si mikrofon, který seřídit nepotřeboval.

Jakmile se porotci dostavili a usadili, spustil: „Dámy a pánové, omlouvám se za zdržení, ale bylo třeba neprodleně se vypořádat s důležitou záležitostí.“

Cato Laird byl oblíbený soudce u veřejnosti i médií, která si předcházel, jako by se jim dvořil. Blížil se padesátce, ale měl postavu jako třicátník a obličej jako filmová hvězda.Ve skutečnosti hrál před několika lety menší roli soudce ve filmu, který se v Savannah natáčel.

Před kamerami se choval uvolněně a bylo na něho spolehnutí, že se vytasí s nějakým šťavnatým soustem, kdykoli se reportáž točila kolem zločinu, zločinců či právní vědy. Nyní promluvil tím dobře známým, přesvědčivým, důrazným tónem, který tak často používal: „Pan Adams mě upozornil, že při výběru členů této poroty porotkyně číslo deset neuvedla při pohovoru, že její syn je zapsán do kurzu uchazečů o policejní práci u Metropolitního policejního oddělení Savannah-Chatham.“

Duncan vrhl pohled na místo pro porotu a všiml si prázdné židle v druhé řadě.

„A do háje,“ komentovala to DeeDee tlumeně.

„Porotkyně to přede mnou připustila,“ pokračoval soudce Laird. „Nepokusila se záměrně obelhat soud, jednoduše nerozpoznala, jak by toto opomenutí mohlo ovlivnit výsledek soudního řízení.“

„Cože?“

DeeDee šťouchla do Duncana, aby mluvil tišeji. Soudce vrhl pohled k nim, ale pokračoval:

„Při výběru poroty mají zástupci obou stran možnost eliminovat kteréhokoliv kandidáta, u něhož mají dojem, že by mohl ovlivňovat rozsudek. Pan Adams je toho názoru, že člen poroty, jehož rodinný příslušník se brzy stane policistou, může chovat hluboký předsudek vůči komukoliv obžalovanému z trestného činu, ale zvláště pak vůči obžalovanému z tak neslýchané vraždy.“

Odmlčel se, načež dodal: „V tomto bodě souhlasím s obhájcem, a jsem tudíž nucen prohlásit soudní řízení za zmatečné.“ Udeřil kladívkem. „Porota je propuštěna. Pane Adamsi, váš klient je volný a může odejít. Jednání je odročeno.“

Duncan vyletěl ze židle. „To snad nemyslíte vážně?“

Soudce ho vyhledal pohledem a tónem, kterým by mohl rozříznout diamant, řekl: „Ujišťuji vás, že to myslím vážně, detektive Hatchere.“Duncan vkročil do uličky a došel až k hrazení. Ukázal na Saviche. „Nemůžete ho nechat odtud odejít, Vaše Ctihodnosti.“

Mike Nelson už stál vedle něho a tlumeně ho krotil.

„Uklidni se, Dunku.“

„Můžete obnovit soudní řízení, pane Nelsone,“ řekl soudce, zvedl se a chystal se k odchodu. „Ale doporučuji vám, abyste předtím shromáždil mnohem důvěryhodnější důkazy.“ Vrhl pohled na Duncana a dodal: „Nebo přesvědčivější svědeckou výpověď.“

Duncan viděl rudě. „Myslíte, že lžu?“

„Duncane!“

DeeDee k němu zezadu přistoupila, popadla ho za paži a pokusila se ho odtáhnout uličkou k východu, ale vytrhl se jí.

„Ta pistole byla skutečná. Ještě se z ní skoro kouřilo. Ta žena byla také skutečná. Když jsem vešel, vyskočila a – “

Soudce udeřil kladívkem a umlčel ho. „Můžete svědčit při příštím přelíčení. Pokud nějaké bude.“

Najednou se mu v zorném poli ocitl rozesmátý Savich.

„Zase jsi to zvoral, Hatchere.“

Mike Nelson popadl Duncana za paži, aby mu zabránil přeskočit hrazení. „Dostanu tě, ty lumpe. Vyryj si to do kůže. Nech si to vytetovat na zadek. Dostanu tě!“

Savich výhrůžně řekl: „Uvidíme se. Brzy!“ A poslal Duncanovi vzdušný polibek.

Adams rychle provedl svého klienta kolem Duncana, který pohlédl na soudce. „Jak jste ho mohl nechat běžet?“

„Já ne, detektive Hatchere, zákon.“

„Vy jste zákon. Nebo byste spíš měl být.“

„Buď zticha, Duncane,“ sykla DeeDee. „Zdvojnásobíme pátrání po Lucille Jonesové. Možná se vynoří ta zbraň. Dřív či později Saviche dostaneme.“

„Už jsme ho mohli mít,“ řekl a vůbec se nesnažil ztišit hlas. „Mohli jsme ho dostat dnes. Dneska mohl být náš, kdybychom měli soudce, který se staví za policajty, a ne za zločince.“„Ach bože,“ zasténala DeeDee.

„Detektive Hatchere!“ Soudce Laird se naklonil přes soudcovskou lavici a zamračil se na Duncana. Oslovil ho, jako by k němu promlouval z hořícího keře. „Jsem ochoten prokázat vám laskavost a přehlédnout vaše vyjadřování, neboť chápu, jak musíte být zklamaný.“

„Chápete starou belu. A kdybyste mi chtěl prokázat laskavost, Vaše Ctihodnosti, byl byste tu porotkyni nahradil někým jiným a neprohlásil proces za zmatečný. Kdybyste mi chtěl prokázat laskavost, byl byste nám poskytl spravedlivou příležitost, abychom tohohle vraha navždy dostali z oběhu.“

Soudci na pohledném obličeji ztuhly všechny svaly, ale hlas měl pozoruhodně vyrovnaný. „Radím vám, abyste nyní opustil tuto soudní síň, než řeknete něco, kvůli čemu bych byl nucen vás potrestat pro pohrdání soudem.“

Duncan namířil ukazováčkem na dveře, jimiž právě prošel Savich a jeho advokát. „Savich na vás dělá dlouhý nos, stejně jako na mě. S chutí vraždí a vy jste mu právě dal volnou ruku, aby šel a zavraždil někoho dalšího.“

„Rozhodl jsem podle zákona.“

„Ne, vy jste udělal jedno – “

„Duncane, prosím tě,“ ozvala se DeeDee.

„… vybodl jste se na mě. Vykašlal jste se na lidi, kteří vás volili, protože uvěřili vašemu slibu, že budete přísný na lotry, jako je Savich. Tady na detektiva Bowenovou, na kancelář státního zástupce, na každého, kdo se kdy snažil tohohle pacholka dostat. To jste udělal, Ctihodnosti.“

„,Ruce vzhůru!‘“

„Cože?“

„Jinak řečeno kapitulovat, slovo na deset písmen.“

DeeDee zůstala na Duncana koukat. Usadil se na místě pro spolujezdce v jejím voze a zapnul si bezpečnostní pás.

„Máš za sebou osmačtyřicet hodin v base a tohle je první, co mi řekneš?“„Měl jsem spoustu času, abych o tom přemýšlel.“

„,Ruce vzhůru‘ jsou dvě slova, ty chytráku.“

„I tak tam půjdou, to se vsadím.“

„To se nedozvíme. Tu křížovku jsem vyhodila.“

„Nedokázala jsi ji vyluštit?“ popichoval ji, protože věděl, že ji to štve. Běžně se mu dařilo vyluštit křížovku dřív než jí. Měl k tomu vlohy, ona ne.

„Ne, vyhodila jsem ji, protože jsem nechtěla, aby mi něco připomínalo, jak ohromně ses předvedl v soudní síni.“ Vyjela z parkoviště nápravného zařízení a zamířila do centra. „Pěkně sis pustil hubu na špacír.“

Zamyšleně seděl a neříkal nic.

„Hele, Duncane, je mi jasný, proč chceš Saviche dostat. To chceme všichni. Je ztělesněné zlo. Ale sprostě urážet soudce v jeho vlastní soudní síni je šílenství. Uškodil jsi sobě i policejnímu oddělení.“ Mrskla po něm pohledem.

„Samozřejmě mi nepřísluší, abych ti dělala kázání. Jsi starší parťák.“

„Děkuju, žes to připomněla.“

„Mluvím jako tvoje kamarádka. Říkám to jen pro tvoje dobro. Tvůj elán je obdivuhodný, ale musíš ovládat svoji výbušnost.“

Nepociťoval vůbec žádný elán, rozmrzele upíral pohled předním sklem. Savannah se peklo v prudkém slunci. Vzduch byl prostoupený vlhkostí. Všechno vypadalo ochable, zvadle, stejně zdeptaně, jako se cítil sám. Klimatizace v DeeDeeině voze bojovala prohranou bitvu s vlhkostí. Záda košile už měl mokrá.

Setřel si kapičky potu z čela. „Ráno jsem se sprchoval, ale pořád smrdím vězením.“

„Bylo to hrozné?“

„Ani moc ne, ale nechci se tam nějak brzy vrátit.“

„Gerard je s tebou nespokojený.“ To mluvila o poručíkovi Billovi Gerardovi, jejich bezprostředním nadřízeném.

„Soudce Laird pustí Saviche, a Gerard je nespokojený se mnou?“DeeDee zastavila na světlech a pohlédla na něho. „Něco ti řeknu, ale ne aby ses naštval.“

„Myslel jsem, že kázání skončilo.“

„Ty jsi fakt nedal soudci na vybranou.“ Během dvou let, co DeeDee povýšila a začala s ním pracovat ve dvojici, u ní nikdy nepozoroval nejmenší mateřské instinkty. Nyní se tak málem tvářila. „Po tom všem, co jsi tam řekl, měl soudce Laird prakticky povinnost potrestat tě za pohrdání soudem.“

„Potom máme s Jeho Ctihodností něco společného.

Taky ho nemůžu vystát.“

„Myslím, že to pochopil. Pokud jde o Gerarda, musí se držet předpisů. Nemůže svým detektivům dovolit, aby nadávali soudcům vrchního soudu.“

„No dobře, dobře, beru na vědomí vadu na svém chování. Odseděl jsem si to. Slibuju, že při příštím Savichově procesu budu dokonalý džentlmen, krotký jako jehňátko, pokud soudce Laird k nám bude na oplátku vstřícnější. Po tom předvčerejšku nám to dluží.“

„Hele, Duncane…“

„Hele, co?“

„Odpoledne volal Mike Nelson.“ Zaváhala a povzdechla si. „Státní zástupce zastává názor, že toho na Saviche nemáme dost.“

„To budu nerad poslouchat, co?“

„Říkal, že především byla chyba jít s tím k soudu, že bychom odsouzení pravděpodobně stejně nedosáhli a že případ znovu neotevře. Pokud tedy nepřijdeme s něčím nezvratným, co bude dokazovat, že byl Savich na místě činu.“

Toho se Duncan obával, ale poslouchat to bylo horší než obavy, že to uslyší. Opřel si hlavu o opěrku a zavřel oči.

„Nevím, proč se vůbec zajímám o Saviche nebo o kteréhokoliv jiného lotra. Všem ostatním je to fuk. Státní zástupce je pravděpodobně víc rozčilený kvůli mně než kvůli neandrtálci, který včera večer zabil svoji ženu kvůli tvrdé vepřové kotletě. Byl v cele vedle mě. Kdyby jednou, ale tucetkrát mi řekl, že si to ta mrcha zasloužila.“

S povzdechem otočil hlavu a zadíval se okénkem na velebné virginské duby, lemující bulvár. Třásně španělského mechu, které visely z jejich větví, vypadaly v tom dusném vedru zplihle.

„Proč bychom se měli starat, chci říct?“ položil jí řečnickou otázku. „Jestli Savich sem tam zhasne vařiče drog, jako byl Freddy Morris, tak jenom prokazuje veřejnosti službu, není-liž pravda?“

„Není, protože tělo toho dealera ani nevychladne a Savich už bude mít za něho náhradu.“

„Takže opakuju, o co jde? Elán, o kterém jsi mluvila, mi došel. Už mě to nezajímá. Už ne.“

DeeDee protočila oči.

„Víš, kolik mi je?“ zeptal se.

„Třicet sedm.“

„Osm. A za dvacet let mi bude padesát osm. Budu mít zvětšenou prostatu a scvrklého pindíka. Vlasy budu mít prořídlé a kolem pasu nějaké to sádlo.“

„A budeš ještě otrávenější.“

„To máš teda pravdu,“ navztekal se, prudce se posadil rovně a začal ukazováčkem bodat do palubní desky, přitom vyjmenovával své argumenty. „Protože budu mít za sebou dvacet let marnosti. Další Savichové budou zabíjet lidi. Kvůli čemu to všechno bude?“

Zajela k chodníku a zastavila. Až v tu chvíli vzal na vědomí, že ho zavezla domů, a ne na parkoviště u soudní budovy, kde zůstal jeho vůz, když ho zadrželi a odvedli ze soudní síně.

DeeDee se opřela a otočila se k němu. „Uznávám, utrpěli jsme porážku. Zítra – “

„Říkáš porážku? Jsme mrtví jako chudák Freddy Morris. Jeho poprava nahnala strach každému, kdo i jen nepatrně uvažoval o tom, že se s námi nebo federály dohodne. Savich Freddyho použil jako vzkaz, a to vzkaz jasný a pěkně hlasitý. Budeš mluvit, zemřeš, a budeš umírat ošklivě. Všichni budou držet jazyk za zuby.“ Poslední slova zdůraznil.

„Nemůžu uvěřit, že ten práskaný slizoun zase unikl. Jak to dělá? Nikdo přece nemůže mít takové štěstí. Ani tak mazaný nemůže být. Někde na té své mrtvolami poseté cestě se musel spřáhnout s ďáblem. Celé peklo musí pracovat v jeho prospěch, ale přísahám ti, DeeDee, kdyby to mělo být to poslední, co udělám – “ Všiml si, že se usmívá.

„Co je?“

„Už jsi zase plný energie a nadšení.“

Zavrčel, rozepnul si bezpečnostní pás a otevřel dveře vozu. „Děkuju za svezení.“

„Jdu k tobě.“ Než vystoupila, sáhla na zadní sedadlo pro pytel z čistírny, který visel na háčku na dveřích.

„Co to je?“

„Šaty, které si beru večer. Převleču se tady a nebudu se muset táhnout celou tu cestu domů a zase zpátky do centra.“

„Co se děje večer?“

„Slavnostní večeře s udílením vyznamenání.“ Užasle na něho pohlédla. „Neříkej mi, že jsi zapomněl.“

Prohrábl si prsty nepoddajné vlasy. „No jo, zapomněl.

Promiň, parťáku, ale dneska na to nemám náladu.“

Dnes večer se nechtěl pohybovat mezi policajty. Neměl chuť setkat se s Billem Gerardem při nějaké víceméně společenské události, když věděl, že hned ráno si ho zavolá do své kanceláře, aby mu pěkně staromódně od plic vynadal. Což si, za to, že se přestal u soudu ovládat, zasloužil. Zuřil oprávněně, ale neměl to dávat najevo tam a v tu chvíli. DeeDee měla pravdu – jejich věci nepomohl, ale uškodil jí, což muselo Savichovi ohromně zalahodit.

Sehnula se, sebrala z cestičky noviny za dva dny a pleskla ho jimi přes břicho. „Ty na tu večeři půjdeš,“ řekla a vykročila po cihlových schodech k hlavním dveřím jeho domu.Jen co odemkl a vešli, zamířil rovnou k termostatu a nastavil klimatizaci.

„Jak to, že jsi neměl zapnutý alarm?“

„Pořád zapomínám kód.“

„Nikdy nic nezapomínáš. Jsi prostě líný. Je to pitomost, že to nezapínáš, Duncane. Zvláště teď.“

„Proč zvláště teď?“

„Savich. Jeho slova na rozloučenou: ,Uvidíme se. Brzy.‘ vyzněla jako hrozba.“

„Přál bych si, aby po mně šel. To by mi poskytlo příležitost.“

„K čemu…?“

„Udělat, co by bylo nezbytné.“ Hodil své sportovní sako na židli a namířil si to chodbou do kuchyně v zadní části domu. „Kde je pokoj pro hosty a koupelna, víš,“ řekl a ukázal na schodiště. „Zařiď se jako doma.“

DeeDee se pustila za ním. „Půjdeš se mnou na tu večeři, Duncane.“

„Ne, dám si pivo, sprchu, šunkový sendvič s tak pálivou hořčicí, až mi potečou slzy…“

„Zahraješ si na piano?“

„Nehraju na piano.“

„Správně,“ řekla pobaveně.

„Chtěl jsem říct, že se možná kouknu v televizi na baseball a brzo zalehnu. Ani nevíš, jak se těším na vlastní postel po těch dvou nocích na vězeňské pryčně. Ale v žádném případě se neobleču a nepůjdu na tu večeři.“

Založila si ruce v bok. „Slíbils to.“

Otevřel ledničku, a aniž do ní nahlédl, vytáhl plechovku s pivem, odtrhl víčko a slízl si pěnu ze hřbetu ruky. „To bylo předtím, než mě zavřeli.“

„Mám dostat vyznamenání.“

„Což si zasloužíš. Blahopřeju. Rozlouskla jsi případ té vdovy, co vzala manžílka přes hlavu francouzákem. Máš skvělý instinkt, parťáku. Nemohl bych na tebe být pyšnější.“ Připil jí plechovkou s pivem a nahnul si ji k ústům.„Zapomínáš na jedno. Nechci jít na slavnostní večeři sama. Děláš mi doprovod.“

Zasmál se, až vyprskl pivo. „Tohle není kotilion. A odkdy ti záleží na tom, jestli máš doprovod? Vlastně to slovo od tebe slyším poprvé.“

„Když nebudu mít doprovod, kluci si ze mě budou dělat srandu. Worley a spol. budou vykřikovat, že bych si nedokázala obstarat chlapa, kdybych si měla život spasit. Jsi můj parťák, Duncane. Je tvojí povinností mi poskytnout pomoc a v to se počítá, že mi pomůžeš zachovat si tvář před těmi hovady, s kterými jsem nucena pracovat.“

„Zavolej toho poldu z evidence důkazů. Jak se jmenuje?

Vždycky, když tě vidí, je celý pryč. Ten tě doprovodí.“ Znechuceně se zamračila. „Potí se mu dlaně. To nesnáším.“ Tvářila se dokonale otráveně. „Bude tě to stát jen pár hodin času, Duncane.“

„Lituju.“

„Nechceš, aby tě se mnou viděli.“

„O čem to meleš? Jsme spolu vidět v jednom kuse.“

„Ale nikdy na nějaké společenské události. Někteří by nemuseli vědět, že spolu pracujeme. Bůh uchovej, kdyby mě někdo považoval za tvoji holku. To by ti mohlo poškodit reputaci neodolatelného svůdce, kdyby tě viděli se ženskou, která je malá, zavalitá a má srandovní kudrnaté vlasy.“

Postavil plechovku s pivem na pult, až to bouchlo. „Teď jsi mě teda naštvala. Předně žádnou takovou pověst nemám. Dále – kdo říká, že jsi malá?“

„Worley mi říkal svisle hendikepovaná.“

„Worley je pitomec. Ani zavalitá nejsi. Jsi pevně stavěná. Svalnatá, protože pracuješ do úmoru. A kudrnatá jsi proto, že si necháváš dělat trvalou.“

„Líp se to udržuje,“ namítla na svou obranu. „Nepadají mi vlasy do očí. Jak jsi poznal, že mám trvalou?“

„Protože to cítím, když si ji necháš udělat. Máma si ji dělávala doma. Zasmradila tím vždycky celý dům na několikdní. Táta ji prosil, ať chodí do salonu krásy, ale ona že ne, že si moc počítají.“

„Dneska už se neříká salon krásy, Duncane.“

„To já vím, ale máma ne.“

„Vědí vaši, žes byl zavřený?“

„Jo,“ řekl tak trochu posmutněle. „Využil jsem svého práva na jeden telefon, abych jim zavolal, protože jsou nervózní, když se jim obden neozvu. Jsou pyšní na moji práci, ale dělají si starosti. Víš, jak to chodí.“

„No, ani ne,“ řekla zatrpkle. Takhle mluvívala, kdykoliv padla byť jen nepřímá narážka na její rodiče. „Vědí rodiče o Savichovi?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Bagatelizuju to.“

„Co si mysleli o tom, že je jejich syn ve vězení?“

„Jednou, to jsem byl na střední, za mě museli složit kauci. Za pití, když jsem byl ještě pod zákonem. Pěkně jsem to tehdy schytal. Tentokrát mě táta pochválil, že jsem si stál za tím, co jsem považoval za správné. Samozřejmě jsem mu neřekl nic o tom, jak sprostě jsem se vyjádřil.“ DeeDee se usmála. „Máš štěstí, že mají takové porozumění.“

„Já vím.“ Duncan opravdu věděl, jaké má štěstí. DeeDee měla s rodiči napjaté vztahy. Zadoufal, že ji od toho nemilého tématu odvrátí, a začal o něčem jiném. „Říkal jsem ti, že se táta dal na výpočetní techniku? Připravuje si kázání na počítači. Má v něm celou bibli a jedním kliknutím se dostane na jakoukoliv pasáž. Ale všichni z toho nejsou šťastní. Jeden letitý člen jeho kongregace je přesvědčený, že internet je převtělený ďábel.“

Zasmála se. „Možná má pravdu.“

„Možná.“ Uchopil pivo a znovu se napil.

„Sice jsi mi nic nenabídl, ale ráda bych si dala dietní kolu, prosím.“

„Promiň.“ Otevřel ledničku a sáhl do ní. Pak s vyjeknutím rukou ucukl.

„Copak?“„Nesmím zapomínat zapnout alarm.“

DeeDee ho odstrčila a nahlédla do lednice. Zašklebila se a stejně jako Duncan se odtáhla. „Co to je?“

„Kdybych měl hádat, řekl bych, že je to jazyk Freddyho Morrise.“

KAPITOLA DRUHÁ

–

Ráno Duncan odnese ten vyříznutý jazyk – už značně seschlý – na pitvu. Prozatím jej uložil do sáčku na důkazy a vrátil do lednice.

DeeDee se zhrozila. „Snad to tam nenecháš? U jídla.“

„Nechci si zasmradit celý dům.“

„Necháš to tady prohlédnout kvůli otiskům prstů?“

„Nebylo by to k ničemu a jenom by mi tady udělali nepořádek.“

Ať byl v domě kdokoliv – Savich nebo některý z mnoha jeho poskoků; Duncan odhadoval, že spíš to druhé – byl příliš práskaný, než aby zanechal otisky prstů. Mnohem víc než nález té nechutné, scvrklé tkáně ho znepokojovalo vědomí, že někdo násilně vnikl do jeho domova. Ten jazyk byl sám o sobě jen takový žertík, tímhle způsobem mu chtěl Savich omlátit o hlavu jeho prohru.

Ovšem signál, který tím vyslal, moc k smíchu nebyl. Duncan vycítil v Savichových slovech na rozloučenou skrytou hrozbu. Toto však ještě nebyla odveta, kterou ta výhrůžka slibovala. Byla to teprve předehra, náznak toho, co ještě přijde. Jasně to říkalo, že Duncan je zranitelný a že to Savich myslel vážně. Tím, že přišel do Duncanova domova, posunul jejich válku do jiné roviny. Přežije jenom jeden z nich.

Přestože před DeeDee svoje neblahé tušení bagatelizoval, nijak Saviche a míru jeho krutosti nepodceňoval. Až na Duncana zaútočí, bude nemilosrdný. Duncanovi dělalo největší starosti, že by to nemusel postřehnout a pak už by bylo příliš pozdě.

Zadoufal, že kvůli tomu incidentu nebude muset s DeeDee na slavnostní večeři. Určitě to po něm teď nebude chtít. Byla ovšem neoblomná, a tak se nakonec vzdal. Oblékl si tmavý oblek a vázanku a odjel s ní do jednoho z lepších hotelů u řeky, kde se slavnost konala.

Jakmile vešel do tanečního sálu, zběžně přejel pohledem po přítomných a zkameněl. „To snad není pravda!“ zvolal. DeeDee sledovala jeho pohled a zasténala. „Já nevěděla, že tady bude, Duncane. Přísahám.“

Soudce Cato Laird, bezvadně oblečený a chladný jako drink, který držel v ruce, se vybavoval s policejním šéfem Taylorem.

„Zprošťuji tě tvého závazku,“ řekla DeeDee. „Jestli chceš odejít, nebudu nic namítat.“

Duncan nepřestával upírat pohled na soudce. Když se Laird zasmál, udělaly se mu pohledné vrásky v koutcích očí. Vypadal jako člověk, který se vždy v životě rozhodl správně, ať šlo o výběr vázanky na dnes večer nebo o prohlášení Savichova procesu za zmatečný.

To ať se propadne, jestli před ním stáhne ocas a odplíží se. „To teda ne,“ odpověděl Duncan. „Nenechal bych si ujít příležitost doprovodit tě, když jsi takhle vyfiknutá. Skutečně máš sukni. To vidím poprvé.“

„Slíbila jsem si, že ji nevezmu na sebe, hned jak jsem absolvovala střední katolickou školu.“

Nápadně se jí podíval na nohy. „Takhle je to lepší. Fakt dobrý.“

„Kecáš, ale i tak díky.“

Společně se proplétali davem, chvílemi se zastavovali, aby si promluvili s dalšími policisty a nechali se představit významným lidem, s nimiž se zatím nesetkali. Někteří přivedli řeč na dny, které strávil Duncan ve vězení, a buď zuřili, nebo ho litovali. Dělal si z toho legraci.

Když je zahlédl policejní šéf Taylor, omluvil se skupince lidí, s nimiž se bavil, a přistoupil k nim, aby poblahopřál DeeDee k vyznamenání, které měla později večer obdržet. Zatímco mu děkovala, někdo oslovil Duncana za jeho zády. Otočil se a ocitl se tváří v tvář Catonovi Lairdovi, který se tvářil bezelstně jako zpěváček v kostelním sboru jeho otce. Duncanovi mimovolně ztuhla čelist, ale odpověděl zdvořile.

„Detektive, doufám, že mezi námi není zlá krev.“ Laird napřáhl pravou ruku.

Duncan mu ji stiskl. „Kvůli vězení? Za to si přece můžu jedině sám.“

„A co to zmatečné řízení?“

Duncan vrhl pohled soudci přes rameno. I když DeeDee právě představovali starostovi, který jí nadšeně pumpoval rukou, neustále jeho a Lairda po očku sledovala. Duncan měl sto chutí soudci jasně říct, co si o jeho rozhodnutí myslí a kam si může strčit soudcovské kladívko.

Tenhle večer ale patří jí. Ovládne se. Dokonce si odpustí, aby soudci řekl, jak nepříjemné překvapení ho po návratu domů čekalo.

Znovu soudci pohlédl do tmavých očí. „Víte stejně dobře jako já, že Savich má Morrisovu smrt na svědomí, takže určitě sdílíte mé pochybnosti, že měl být puštěn.“ Odmlčel se, aby to patřičně zaúčinkovalo. „Ale stejně tak jsem si jist, že za daných okolností jste rozhodl podle práva a vlastního svědomí.“

Soudce Laird nepatrně přikývl. „Jsem rád, že chápete složité aspekty celé věci.“

„Inu, měl jsem osmačtyřicet hodin na to, abych o nich přemýšlel.“ Zazubil se, ale pokud byl soudce alespoň trochu vnímavý, musel si uvědomovat, že to není přátelský úsměv. „Omluvte mě, prosím, moje kolegyně mi dává znamení, že se k ní mám připojit.“

„Samozřejmě. Bavte se dobře.“

Soudce udělal krok stranou a Duncan se kolem něho protáhl.

„Co říkal?“ zeptala se DeeDee koutkem úst, když ji Duncan vzal za paži a vedl ji k baru.

„Řekl mi, že se mám dobře bavit. V což se myslím počítá dát si skleničku.“Prorazil jim cestu k baru, pro sebe objednal bourbon s vodou a pro ni dietní kolu. Přisunul se k nim další detektiv z jejich oddělení, v jedné ruce nemotorně třímal skleničku a v druhé naložený talíř.

„Ahoj, Dunku,“ řekl s pusou plnou krabího masa, „představ mě svojí nové kočičce.“

„Jdi se vycpat, Worley,“ řekla.

„No teda? Mluví úplně jako detektiv Bowenová!“ Worley byl dobrý detektiv, ale patřil mezi „hovada“, o nichž se předtím DeeDee zmiňovala. Vždycky mu z úst trčelo párátko, i teď jedno měl, přestože do sebe házel jednohubky. S DeeDee neustále soutěžili, komu se podaří toho druhého víc urazit. Skóre bylo obvykle těsné.

„Dej jí pokoj, Worley,“ zasáhl Duncan. „DeeDee je dnes večer oslavenkyně. Chovej se slušně.“

DeeDee byla ve všech ohledech policistka. Duncan s ní pracoval dva roky a připadalo mu, že se možná ani jinak chovat neumí. Dokonce i dnes večer, kdy si vzala na sebe sukni a pro tu příležitost si přejela ústa leskem na rty, myslela na práci. „Řekni Worleymu, co jsme našli u tebe doma.“

Duncan mu popsal zmrzačený jazyk. Ukázal na kousek masa na Worleyho talíři. „Vypadal dost podobně.“

„A sakra.“ Worley se otřásl. „Jak víš, že patřil Morrisovi?“

„Jenom hádám, ale asi se nepletu, co myslíš? Zítra to odnesu do laboratoře.“

„Savich si z tebe dělá srandu.“

„No jo, je to velkej šprýmař.“

„Ale vlízt až k tobě domů…“ Worley si posunul párátko a strčil si do úst ten podezřelý plátek masa. „To teda je odvážný kousek. Nemáš nahnáno, Dunku?“

„Byl by hlupák, kdyby neměl trochu strach,“ odpověděla za něho DeeDee. „Je to tak, Duncane?“

„Asi jo,“ odpověděl roztržitě. Přemýšlel o tom, jestli až dojde na konečné zúčtování, dokáže Saviche bez výčiteksvědomí zabít. Předpokládal, že ano, neboť s jistotou věděl, že Savich by jeho zabil bez váhání.

Worley se pokusil odlehčit náladu a řekl: „Vážně, DeeDee, dnes večer vypadáš tak nějak sexy.“

„Ty z toho nic nebudeš mít.“

„Jestli se dost namažu, začneš mi třeba připadat jako ženská.“

DeeDee mu nezůstala nic dlužná. „To je teda smutný, že já bych se nikdy nemohla dost opít, abys mi připadal jako chlap.“

V kanceláři se takhle do sebe naváželi běžně. Chlapi z jednotky násilných trestných činů nedali DeeDee pokoj, ale všichni respektovali její šikovnost, nadšení do práce a cílevědomost, toho všeho měla na rozdávání. Když to situace vyžadovala, přestali si z ní utahovat a respektovali její názory stejně jako názory jejích mužských protějšků, někdy ještě víc. „Ženská intuice“ nebyl jenom okřídlený obrat. Díky DeeDeeinu postřehu v ni začali věřit.

Duncan věděl, že se dokáže ubránit bez jeho pomoci, a tak se otočil a bloudil pohledem po lidech.

Později si vzpomněl, že nejdříve ho upoutaly její vlasy. Stála přímo pod jedním otočným světlem, které bylo zapuštěné do stropu ve výšce deseti metrů. Účinkovalo jako reflektor a její vlasy se zdály téměř bílé, takže to vypadalo,

jako by byla v místnosti jediná blondýna.

Měla je jednoduše, skoro až přísně upravené – stažené do malého uzlu na šíji – což ovšem dávalo vyniknout dokonalému tvaru hlavy a půvabné délce krku. Právě obdivoval její šíji, když se nějaká nezajímavá žena, která mu blokovala výhled, hnula z místa. Uviděl její záda. Celá. Vábivý pás holé kůže od krku až k pasu, dokonce ještě o maličko níž.

Netušil, že se dají šperky nosit na této části těla, ale z jejího kříže na něho mrkala spona, vyrobená z něčeho, co mu připadalo jako diamanty. Představil si, že ty kameny v sobě budou mít teplo jejího těla.Už jenom z toho, jak po ní koukal, se mu udělalo horko.

Někdo k ní zezadu přistoupil a něco řekl. Otočila se a Duncan jí poprvé uviděl do obličeje. Později mu přišlo, že mu asi opravdu poklesla čelist.

„Dunku?“ Worley ho šťouchl do paže. „Není ti nic?“

„Jsem v pohodě.“

„Ptal jsem se, jaký to bylo v base.“

„Přímo skvělý.“

Detektiv se k němu naklonil a lascivně se zašklíbil. „Musel jsi odrážet návrhy fešáků, co bručeli s tebou?“

„Ne, všichni chřadnou smutkem po tobě, Worley.“ DeeDee se zasmála tak náhle, až se zajíkla. „Dobrý zásah, Duncane.“

Znovu se otočil, ale blondýna z místa, kde stála, odešla. Netrpělivě pátral pohledem v davu, až ji znovu uviděl. Bavila se s elegantně vyhlížející dvojicí, upíjela ze sklenky bílého vína a zdálo se, že ji nezajímá ani víno, ani ten rozhovor. Zdvořile se usmívala, ale v očích měla vzdálený pohled, jako by to, co se děje kolem ní, se jí tak docela netýkalo.

„Slintáš.“ DeeDee se postavila vedle něho a sledovala jeho pohled. „Vážně, Duncane,“ řekla zlostně, „zesměšňuješ se.“

„Nemůžu si pomoct. Popadl mě neodbytný chtíč.“

„Ovládni ho.“

„Asi to nepůjde.“

„Nechceš, to jsi myslel.“

„Správně, nechci. Nevěděl jsem, že to může být tak příjemné, když člověka zasáhne blesk.“

„Blesk?“

„Už jo.“

DeeDee si ženu kriticky prohlédla a pokrčila rameny.

„Jo, vypadá dobře. Když jseš na vysoké, hubené, s dokonalými vlasy a bezvadnou pletí.“

„A to nemluvím o jejím obličeji.“

Hlasitě si usrkla z dietní koly. „To je fakt. Přiznám každému, co mu patří. Tvůj sexuální radar vyhmátl jako obvykle tu nejpěknější kočku v místnosti.“

Nestydatě se na ni zazubil. „Holt mám takové nadání.“ Dvojice ženu opustila a nechala ji stát uprostřed lidí samotnou. „Dáma vypadá ztraceně a osaměle,“ podotkl Duncan. „Jako by potřebovala velkého, silného poldu, aby ji přišel zachránit. Podrž mi pití.“ Strčil svoji sklenici DeeDee.

„Zbláznil ses?“ Postavila se před něho, aby mu zablokovala cestu. „To by byla neskutečná pitomost. Nebudu tady stát a koukat se, jak se zničíš.“

„O čem to mluvíš?“

Vtom pochopila. „Jo, ty to nevíš.“

„Co nevím?“

„Je vdaná, Duncane.“

„Doprčic. Určitě?“

„Za soudce Lairda.“

„Co ti říkal?“

Elise Lairdová odložila kabelku posázenou drahokamy na toaletní stolek a vyklouzla ze sandálů. Cato přišel nahoru do jejich ložnice jako první. Už se svlékl a v županu seděl na kraji jejich postele.

„Kdo?“ zeptala se.

„Duncan Hatcher.“

Vytáhla si sponu z vlasů. „Kdože?“

„Ten chlap, cos s ním mluvila v průjezdu, když jsem šel platit za parkovací služby. Určitě se na něho pamatuješ. Vysoký, s ostrými rysy, nutně by potřeboval ostříhat, stavěný jako fotbalový útočník. Což taky býval. Tuším, že v Georgii.“

„Ach ano, správně.“ Odložila sponu vedle kabelky, rozpustila si vlasy a prohrábla je prsty. Otočená k zrcadlu se usmála na manželův odraz. „Ptal se, jestli nemám drobné. Chtěl dát spropitné sluhovi na parkovišti, ale neměl menší bankovky než desetidolarové.“

„Chtěl jenom drobné?“„Hmm.“ Sáhla si za záda a snažila se rozepnout diamantovou sponu, kterou měla v kříži. „Mohl bys mi s tím prosím pomoct?“

Cato se zvedl z postele a přistoupil k ní. Rozepnul brož, opatrně vytáhl špendlík z černého hedvábí, pak jí brož podal, položil jí ruce na ramena a jemně je začal masírovat.

„Oslovil tě Hatcher jménem?“

„To si opravdu nepamatuju. Proč? Kdo to je?“

„Detektiv z oddělení vražd.“

„Od policie ze Savannah?“

„Vyznamenaný hrdina s vysokoškolským titulem z kriminologie. Je bystrý a houževnatý.“

„To je působivé.“

„Donedávna to byl příkladný policista.“

„Donedávna?“

„Tenhle týden svědčil u mého procesu. Soudila se vražda. Když mě okolnosti donutily prohlásit proces za zmatečný, přestal se ovládat. Začal nadávat. Odsoudil jsem ho pro urážku soudu na dva dny do vězení. Pustili ho dnes odpoledne.“

Tiše se zasmála. „Potom jsem si jistá, že určitě nevěděl, kdo jsem. Kdyby to věděl, vyhnul by se mi.“ Sundala si náušnice. „Ta žena, která ho doprovázela, je jeho manželka?“

„Kolegyně. Podle mě není ženatý.“ Stáhl šaty Elise z ramenou a paží a do pasu ji odhalil. Prohlížel si ji v zrcadle.

„Nemůžu mu mít za zlé, že to zkusil.“

„Nic nezkoušel, Catone. Požádal mě o drobné.“

„Byli tam i jiní, které mohl požádat, ale obrátil se na tebe.“ Objal ji zezadu a uchopil její prsy do dlaní. „Napadlo mě, že tě třeba poznal, že už jste se někdy potkali.“

Setkala se v zrcadle s pohledem jeho temných očí a řekla: „Možné by to asi bylo, ale pokud ano, nepamatuju se na to. Vůbec bych si nevzpomněla, že jsem s ním dnes večer mluvila, kdybys na to nezavedl řeč.“

„Neostříhané špinavě světlé vlasy tě nepřitahují? Zarostlý, neupravený vzhled s tebou nic nedělá?“„Dávám přednost prošedivělým spánkům a hladce oholeným tvářím.“

Zip na jejích šatech byl krátký. Když ho rozepínal a objevila se její hýždě, usmál se do zrcadla. Šaty sklouzly na podlahu, takže na sobě neměla už nic než černá, krajková tanga. Otočil ji obličejem k sobě. „Tohle je ta nejlepší část těch otravných večerů, kdy někam jdeme. Vrátit se s tebou domů.“ Vyčkávavě se na ni podíval. „Nic mi k tomu neřekneš?“

„Musím něco říkat? Víš, že to cítím stejně.“

Uchopil ji za ruku a obemkl jejími prsty svůj ztopořený penis. „Lhal jsem, Elise,“ zašeptal a vedl její pohyby.

„Tohle je ta nejlepší část.“

O půlhodinu později vyklouzla z postele, přešla ke skříni pro župan a oblékla si ho. Krátce se zastavila u toaletního stolku, pak přešla ke dveřím. Zavrzaly, když je otevřela. Ohlédla se přes rameno k posteli. Cato se nepohnul.

Vyklouzla z pokoje a po špičkách sešla dolů. Její nespavost mu dělala starosti. Někdy ji našel na pohovce v pracovně, jak si přehrává některý svůj oblíbený film. Občas si četla v obývacím pokoji, jindy seděla v zimní zahradě a dívala se ven na osvětlený bazén.

Soucítil s její nespavostí a naléhal na ni, aby si brala léky, které by ji vyléčily. Káral ji, že vstala z postele a nevzbudila ho, když ji mohl ukonejšit do spánku.

Nedávno začala uvažovat o tom, jestli si dělá starosti kvůli její nespavosti, nebo kvůli tomu, že chodí v noci po domě. V kuchyni svítilo noční světlo, ale znala to tam tak dobře, že by našla cestu i bez něho. Ať už dělala, když sešla dolů, cokoliv, vždycky si nalila sklenici mléka, o kterém tvrdila, že jí pomáhá, a prázdnou sklenici nechala ve dřezu, aby

měla jistotu, že ji nikdo nenachytá při lži.

Stála u dřezu, usrkávala mléko, na které neměla chuť, a doufala, že se Cato nikdy nedozví, jak mu dnes večer zalhala.Ten detektiv věděl, kdo je; oslovil ji jménem.

„Paní Lairdová?“

Když se otočila, zaskočila ji nejdříve jeho výška. Cato byl vysoký, ale Duncan Hatcher ho ještě o několik centimetrů převyšoval. Musela zaklonit hlavu, aby mu mohla pohlédnout do obličeje. Přitom si uvědomila, že detektiv stojí nevhodně blízko, ale ne tak blízko, aby to bylo nápadné. Oči se mu leskly, jako by byl opilý, ale vyslovoval zřetelně.

„Jmenuji se Duncan Hatcher.“

Nenapřáhl k ní ruku, ale sklouzl pohledem na její ruku, jako by očekával, že mu ji podá. Neudělala to. „Dobrý den, pane Hatchere.“

Měl odzbrojující úsměv a zdálo se, že to dobře ví. Rovněž měl dost drzosti, aby řekl: „Úžasné šaty.“

„Děkuji.“

„Líbí se mi ta diamantová spona, co nosíte na kříži.“

Vzala to na vědomí s chladným přikývnutím.

„Nic jiného je pohromadě nedrží?“

To byla nevhodná poznámka. A stejně tak náznak v jeho očích. V očích světlešedých a nebezpečně potemnělých.

„Sbohem, pane Hatchere.“

Chtěla se odvrátit, když vtom k ní udělal ještě krok. Dokonce si na chvilku pomyslela, že se jí dotkne. Řekl: „Kdy se zase uvidíme?“

„Jak prosím?“

„Kdy se zase uvidíme?“

„Vážně pochybuji, že se ještě někdy setkáme.“

„Ale to víte, že ano. Já si dám totiž u každého soudce, který mě pošle pro urážku soudu do vězení, záležet, abych se vyspal s jeho ženou.“

Vyznělo to jako slib. Šokem oněměla a znehybněla, takže tam pár vteřin pouze stáli a hleděli na sebe.

Potom se najednou staly dvě věci, které jejich upřený pohled ukončily. Žena, o níž nyní věděla, že je jeho kolegyní, popadla Duncana Hatchera za paži a odtáhla ho k vozu, jímž právě přijela služba na parkovišti. A periferním viděním zahlédla Catona. Otočila se k němu, jak k ní kráčel, a vykouzlila úsměv, přestože měla obličejové svaly nepřirozeně ztuhlé.

Její manžel vrhl po Hatcherovi podezíravý pohled, když ho ta žena postrčila na sedadlo pro spolujezdce. Elise se bála, že se jí na ten rozhovor začne hned na místě vyptávat, ale neudělal to. Nechal si to až na doma, a to už měla čas si něco vymyslet.

Teď jí ale leželo v hlavě, proč manželovi v té věci zalhala. Vylila zbytek mléka, o které nestála, do odpadu a nechala sklenici stát v dřezu, kde bude na očích. Vyšla z kuchyně a vrátila se k patě točitého schodiště v hale. Tam se zastavila a naslouchala. V domě panovalo ticho. Seshora

neslyšela žádný pohyb.

Rychle přešla doprostřed haly a vešla do Catonovy pracovny. Potmě přešla místnost, ale jakmile se ocitla za psacím stolem, rozsvítila lampu. Házela temné stíny po místnosti, zvláště na police s knihami, které za stolem tvořily stěnu od podlahy až ke stropu.

Odklopila falešnou polici, za níž se skrýval sejf ve zdi, a zkusila kliku, přestože věděla, že se nepohne. Sejf zůstával neustále zamčený; i když byli už skoro tři roky spolu, ještě jí nesvěřil kombinaci.

Zaklapla falešnou polici a poodstoupila, aby si mohla prohlédnout knihovnu jako celek. Potom si ji, tak jako už tolikrát předtím, rozdělila na části a soustředila se vždy na jednu polici po druhé, pomalu klouzala pohledem ze svazku na svazek.

V téhle knihovně bylo bezpočtu skrýší.

Všimla si, že na polici kousek nad její hlavou jeden v kůži vázaný svazek maličko přečuhuje přes okraj police. Stoupla si na špičky a natáhla ruku, že to prozkoumá.

„Elise?“

Prudce se otočila a leknutím zalapala po dechu. „Proboha! Tys mě vyděsil!“

„Co to děláš?“Se srdcem až v krku vytáhla z kapsy županu diamantovou sponu. Předvídavě ji tam zastrčila, než odešla z ložnice.

„Moje brož.“

„Nic jiného je pohromadě nedrží?“

Překvapilo ji, že jí paměť přehrála Hatcherovu poznámku právě v tuhle chvíli, kdy na ni její manžel zvědavě hleděl a čekal na vysvětlení.

„Chtěla jsem ji nechat tady u tebe na stole se vzkazem, abys ji uviděl, než budeš ráno odcházet,“ řekla. „Myslím, že se pár kamenů uvolnilo. Měl by se na to podívat klenotník.“

Vešel do místnosti a sklouzl pohledem na brož, kterou držela na natažené dlani. Pak jí pohlédl do očí. „Nezmínila ses, že jsou kameny uvolněné.“

„Zapomněla jsem.“ Svůdně se na něho pousmála. „Rozptylovaly mě jiné věci.“

„Zítra ji vezmu s sebou a stavím se ve městě u klenotníka.“

Vrhl pohled mimo ni na knihovnu. „Co jsi to tam chtěla?“

„Jeden svazek trochu vyčuhuje. Náhodou jsem si toho všimla. Vím, jak to tady chceš mít v dokonalém pořádku.“

Připojil se k ní za stolem, natáhl ruku a posunul právnickou knihu na místo. „Tak. Musela ji posunout paní Berryová, když tady uklízela.“

„Nejspíš ano.“

Položil jí ruce na nadloktí a jemně jí je promnul. „Elise?“ řekl tiše.

„Ano?“

„Cokoliv si přeješ, drahoušku, stačí říct.“

„Co bych mohla chtít? Nechci nic. Jsi nesmírně velkorysý.“

Zahleděl se jí do očí, jako by za jejím pevným pohledem něco hledal. Pak jí rychle stiskl paže a pustil ji. „Vypila sis mléko?“ Přikývla. „Dobře. Pojďme si lehnout. Možná už teď usneš.“Čekal, až vyjde jako první. Cestou ke dveřím se ohlédla. Cato stále ještě stál za psacím stolem a pozoroval ji. Světlo lampy změnilo jeho rysy ve strohý reliéf a podtrhávalo jeho zamračený výraz.

Pak zhasl lampu a místnost potemněla.

KAPITOLA TŘETÍ

–

Duncan nepotřeboval mít při hraní rozsvíceno.

Ve skutečnosti hrál potmě rád. Připadalo mu, že hudba vychází ze tmy a s ním nemá žádnou spojitost. Podobně tomu bylo, dokonce i když měl rozsvíceno. Jak se dotkl klávesnice, předal vládu jiné bytosti, která žila v jeho podvědomí a zjevovala se pouze při těchto příležitostech.

„Je to boží dar, Duncane,“ prohlásila jeho matka, když se jí to snažil vysvětlit omezeným slovníkem dítěte. „Nevím, odkud ta hudba přichází, mami. Je to zvláštní. Já jenom… prostě ji znám.“

Bylo mu osm, když se rozhodla, že je načase začít s jeho hudební výchovou. Poté co ho posadila na lavici ke klavíru, ukázala mu klávesu C a začala mu vysvětlovat základy tohoto nástroje, k obapolnému úleku zjistili, že už ví, jak se na klavír hraje.

Nevěděl, že to umí. Zaskočilo ho dokonce ještě víc než jeho užaslé rodiče, když začal hrát známé církevní písně. A nevybíral si jenom jednoduché melodie, uměl zahrát akord, aniž vlastně věděl, co to akord je.

Co se jen pamatoval, slýchal matku nacvičovat církevní písně na nedělní bohoslužby, čímž se dalo vysvětlit, že je znal. Dokázal ale zahrát i cokoliv jiného. Rock. Swing. Jazz. Blues. Lidové písně, folk a country. Klasiku. Kterýkoliv tón, co kdy uslyšel, uměl zahrát.

„Hraješ podle sluchu,“ řekla mu matka a láskyplně a pyšně ho pohladila po tváři.

Za tohle nadání nebyl ani trochu vděčný, uvádělo ho do rozpaků. Spíš je považoval za prokletí a prosil rodiče, aby se tím nechlubili, dokonce aby nikomu o jeho vzácném talentu neříkali.

Rozhodně si nepřál, aby se o tom dozvěděli jeho kamarádi. Mysleli by si o něm, že je slaboch, moula a nějak vadný. Nechtěl být nadaný, chtěl být obyčejný kluk. Chtěl sportovat. Kdo by chtěl hrát na pitomé piano?

Rodiče se ho snažili přemluvit, vysvětlit mu, že je v pořádku, aby člověk sportoval a přitom se věnoval hudbě, a že by to byla škoda, kdyby hudební talent promarnil.

On ale věděl svoje. To on chodil každý den do školy, ne oni. Věděl, že by si z něho všichni utahovali, kdyby věděli, že umí hrát na klavír a v hlavě že má uložené melodie, které ani neumí pojmenovat.

Na jejich námitky nepovolil. Když dohadování s nimi nezabíralo, uchýlil se k tvrdohlavosti. Jednou večer po nekonečné debatě u večeře přísahal, že se už nikdy nedotkne klávesnice. Ať ho klidně připoutají řetězem ke stoličce u klavíru a nedají mu najíst ani napít a nepustí ho na záchod, dokud nebude hrát, ani potom nepovolí. A jak jim bude, až se scvrkne a umře žízní, připoutaný u klavíru?

Před tou dramatickou přísahou neustoupili, ale nakonec ho nedokázali přimět k hraní, takže zvítězil. Udělali kompromis, že hrál jenom pro ně a pouze doma.

Ačkoliv by to nikdy nepřiznal, měl z těchto soukromých recitálů radost. Vskrytu miloval hudbu, která mu z mozku proudila do prstů. Bez námahy, bez přemýšlení, aniž se musel nějak snažit.

V osmatřiceti pořád ještě nedokázal přečíst ani notu. Napsaná hudba mu připadala jako příliš mnoho linek a klikyháků. Avšak během let svůj talent, který zůstal jeho tajemstvím, vybrousil a zdokonalil. Kdykoliv se ho nějaký známý zeptal na klavír v jeho obývacím pokoji, řekl, že je to dědictví po babičce, což byla pravda.

Table of Contents

Poděkování

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí